Справа № 149/2728/25
Провадження № 22-ц/801/300/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року	Справа № 149/2728/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Рішення ухвалила суддя Павлюк О. О.
Рішення ухвалено у відсутності сторін у м. Хмільник 
Повний текст рішення складено 12 листопада 2025 року,

Встановив:
У серпні 2025 року ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов мотивований тим, що 11 липня 2023 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та відповідачем за допомогою Веб-сайту (creditcasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів, та які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1237-4270, за умовами якого товариство надало ОСОБА_1 кредит на умовах поворотності, платності і строковості в сумі 11 000,00 грн. строком на 300 днів. Знижена процентна ставка 2,5 % в день, стандартна ставка 3% в день. Додатковою угодою № 1 від 21 липня 2023 року до вказаного договору сторони домовились про надання додаткових кредитних коштів у сумі 3000,00 грн. Крім того, додатковою угодою № 2 від 24 липня 2023 року до договору № 1237-4270 сторони домовились про надання додаткових кредитних коштів у сумі 2300,00 грн. 
Товариство умови договору виконало, натомість відповідач умови договору не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість в розмірі 111 945,00 грн., з яких прострочена заборгованість за тілом кредиту 12 000,00 грн., проценти – 99 945,00 грн. З урахуванням часткового списання боргу по процентам на суму 39265,00 грн. позивач просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість у загальній сумі 72 680,00 грн. 
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 листопада 2025 року позов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» загальну суму заборгованості за кредитним договором № 1237-4270 від 11 липня 2023 року, в розмірі 72 680,00 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» документально підтверджений розмір сплаченого судового збору в сумі 2422,40 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , враховуючи надмірність відсотків, її складне матеріальне становище, відсутність належного повідомлення про суд, просить змінити рішення суду першої інстанції та зменшити суму заборгованості шляхом перегляду розміру процентів, застосувавши підхід Верховного Суду щодо зменшення надмірних санкцій та неспівмірних процентів. 
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не врахував, що до певного часу відповідач здійснювала платежі з погашення боргу, що може підтвердити банківська виписка, яку суд міг витребувати у позивача відповідно до вимог процесуального закону. Лише після настання складних життєвих обставин, спричинених воєнним станом, зниженням заробітної плати та загальним погіршенням матеріального становища, вона фактично втратила можливість здійснювати платежі. 
Відповідач вважає, що за кредитом у розмірі 11 000,00 грн. та додатковими коштами в сумі 5300,00 грн. позивач нарахував проценти у сумі 99 945,00 грн., що становить понад восьмиразове перевищення суми кредиту, є надмірним та економічно необґрунтованим.
Відповідач зазначає, що суд не витребував у позивача розрахунок заборгованості, не дослідив чи були застосовані норми Закону України «Про споживче кредитування» при визначенні розміру відсотків.
Позивач ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що 11 листопада 2023 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та відповідачем за допомогою Веб-сайту (creditcasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів, та які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1237-4270, за умовами якого товариство надало ОСОБА_1 кредит на умовах поворотності, платності і строковості в сумі 11 000,00 грн. строком на 300 днів. Знижена процентна ставка 2,5 % в день, стандартна ставка 3% в день (а. с. 10-16).
Додатковою угодою від 21 липня 2023 року до вказаного договору сторони домовились про надання ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» додаткових кредитних коштів ОСОБА_1 у сумі 3000,00 грн. (а. с. 31-33).
Крім того, додатковою угодою від 24 липня 2023 року до договору № 1237-4270 сторони домовились про надання ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» додаткових кредитних коштів ОСОБА_1 у сумі 2300,00 грн. (а. с. 34-36)
Позивач зобов`язання з перерахування коштів виконав у повному обсязі, що підтверджено: довідкою ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» про перерахування суми кредиту за кредитним договором (а. с. 37); розрахунком заборгованості за кредитним договором (а. с. 38-41), відповідно до якого надана фінансова послуга, а саме надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, станом на 04 серпня 2025 року загальна заборгованість становить: 111 945,00 грн. та складається із: заборгованості по тілу кредиту – 12 000,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами – 99 945,00грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір № 1237-4270 укладений у спосіб, що визначений чинним законодавством України, з повним дотриманням вимог щодо їх укладення із зазначенням умов. Порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Умови договору сторонами в цілому не оспорюються. Встановивши дані обставини, враховуючи, що між сторонами по справі виникли правовідносини, відповідачем грошові кошти отримано, але в порядку та на умовах договору не повернуто, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.
Згідно положень частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
З матеріалів справи вбачається, що договір кредитної лінії № 1237-4270 від 11 липня 2023 року відповідачем ОСОБА_1 укладено шляхом його підписання разом з правилами відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів) продукту «CreditKasa», паспортом споживчого кредиту та таблицями обчислення загальної вартості кредиту електронним підписом з одноразовим ідентифікатором № А4812 (а. с. 10-27).
Додаткові угоди до договору кредитної лінії № 1237-4270 від 21 липня 2023 року та 24 липня 2023 року укладено шляхом їх підписання разом із додатками з одноразовими ідентифікаторами № А1743 та № А2050 (а. с. 31 на звороті - 33, 34 на звороті - 36).
У справі № 524/5556/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що одноразовим ідентифікатором є комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Відповідно, використання для підписання договорів позики електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який містить тільки комбінацію цифр, узгоджується із вимогами законодавства».
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2023 року у справі № 757/22453/20-ц, від 26 лютого 2024 року у справі № 752/6020/21. 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, встановивши, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», та за відсутності належних доказів про те, що договори укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про факт укладення зазначеного договору.
Подібні правові за змістом висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21.
Апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги стосовно неналежного дослідження судом першої інстанції заявленого позивачем розміру заборгованості, а також щодо невитребовування у позивача виписки по рахунку, та розрахунку заборгованості тієї форми котру вважає доцільною відповідач у зв`язку з наступним. 
Судом враховується, що принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц).
Позивач ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», обґрунтовуючи позовні вимоги надав договір кредитної лінії № 1237-4270 від 11 липня 2023 року, разом з правилами відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів) продукту «CreditKasa», паспортом споживчого кредиту, таблицями обчислення загальної вартості кредиту, додаткові угоди до договору кредитної лінії № 1237-4270 від 21 липня 2023 року та 24 липня 2023 року, докази перерахування відповідачу коштів згідно договору і додаткових угод до нього на загальну суму 16 300,00 грн. (а. с. 10-27, 31 на звороті - 33, 34 на звороті – 36, 37).
При цьому матеріали справи містять розрахунок заборгованості за договором № 1237-4270 від 11 липня 2023 року, що охоплює період з 11 липня 2023 року (день видачі кредиту) до 04 серпня 2025 року. При цьому розрахунок містить детальні зазначення усіх нарахувань та платежів, а нарахування відсотків було припинено 05 травня 2024 року, тобто по завершенню 300 днів строку кредитування (а. с. 38-41).
Крім того, відповідно до основних засад цивільного судочинства - змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України), обов`язків з доказування (частина перша статті 81 ЦПК України), саме відповідач має довести безпідставність позовних вимог і наданих позивачем доказів, а не суд, в якого відсутні такі повноваження поза межами перевірки доводів, які міг би надати відповідач.
Також апеляційний суд критично оцінює доводи відповідача ОСОБА_1 щодо її неналежного повідомлення про розгляд справи з огляду на таке.
Матеріали справи містять конверт, яким відповідачу ОСОБА_1 було надіслано копію позовної заяви разом з ухвалою про відкриття провадження у справі та судовою повісткою. Зазначена кореспонденція повернута до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 63).
Суд першої інстанції надсилав вказану кореспонденцію за адресою реєстрації відповідача ОСОБА_1 , отриманою з Єдиного державного демографічного реєстру (а. с. 58). Водночас цю ж адресу відповідач зазначила і в поданій нею за допомогою Укрпошти, апеляційній скарзі (а. с. 71-77), що свідчить про збіг її місця реєстрації та фактичного проживання.
Верховний Суд у постанові від 11 червня 2021 у справі № 2-6236/11 (провадження № 61-6596ск20) зробив правові висновки про те, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Тому, відповідно до висновку Верховного Суду, що викладений в постанові від 11 червня 2021 у справі № 2-6236/11, ч. 8 ст. 128 ЦПК України дає підстави вважати, що врученим судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження.
Отже, матеріали справи підтверджують належне направлення судової кореспонденції за офіційною адресою відповідача, а тому посилання на неналежне повідомлення є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги на надмірність та економічну необґрунтованість відсотків, заявлених до стягнення, мають декларативний характер, не підкріплені належними розрахунками чи доказами, а відтак не спростовують висновків суду першої інстанції і підлягають відхиленню.
Крім того, відповідно до ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших).
Колегія суддів відхиляє заперечення відповідача щодо несправедливості умов кредитного договору та неспівмірності розміру відсотків, оскільки при його укладенні вона була повідомлена про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклала цей договір, підписавши його без будь-яких застережень, та користувалася отриманими коштами.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що усвідомлюючи наявність фінансових зобов`язань перед позивачем, відповідач здійснювала часткове погашення заборгованості за кредитним договором № 1237-4270 від 11 липня 2023 року шляхом внесення платежів, зазначених у розрахунку заборгованості за кредитним договором, який є додатком до позовної заяви.
Здійснюючи оплату за кредитом, відповідач вчинила конклюдентні дії, що свідчать про прийняття нею умов укладеного кредитного договору, який породив для неї відповідні цивільні права та обов`язки, частина з яких була фактично реалізована.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц, відповідно до якої: «часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є дією, що свідчить про визнання ним боргу».
При цьому положення укладеного відповідачем кредитного договору № 1237-4270 від 11 липня 2023 року є чіткими, конкретно визначеними та такими, що не допускають подвійного тлумачення.
Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року в справі № 559/1605/18 зазначив, що тлумачення статті 627 ЦК України свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК України нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладенні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно.
Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтями 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили саме такі умови кредитного договору, підтвердивши свою згоду на такі умови своїми підписами.
При цьому договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, у тому числі їх не оскаржила позичальник – відповідач у справі, вони не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню обох сторін.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату нею заборгованості чи про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку. Так само суду не надано жодних доказів, на підтвердження фактичної незгоди відповідача з умовами договору, адже договір розірваний не був, його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін.
З досліджених матеріалів справи вбачається, що умови кредитного договору № 1237-4270 від 11 липня 2023 року про відкриття кредитної лінії укладеного між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 , не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України.
Крім того, проценти за користування кредитом визначено згідно положень ст. ст. 1048, 1056-1 ЦК України, відповідно такі не є компенсацією за невиконання зобов`язань за договором в розумінні вище вказаного положення закону.
Відповідач розуміла розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів, що нею під сумнів не ставиться.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування чи зміни, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	І. В. Міхасішин  	
  	І. М. Стадник