ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1812/26 Справа № 188/856/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Місюра К. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,
секретар: Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Петропавлівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, третя особа Петропавлівська державна нотаріальна контора про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (суддя першої інстанції Місюра К.В.),
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Петропавлівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, в якому просила встановити факт її постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини з ІНФОРМАЦІЯ_3 та до моменту її смерті. 
Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
Зокрема зазначала, що суд розглядаючи справу за її відсутності, порушив норми процесуального права, оскільки вона подавала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою, що є поважною причиною. Крім того розгляд справи без її участі фактично перешкодило об`єктивному вирішенню спору та позбавило суд можливості повністю встановити всі обставини справи. Також посилалась на свою правову необізнаність та правову необізнаність свідків, а також неможливість у зв`язку із хворобою скористатись послугами адвоката. Наголошує на тому, що відповідач несподівано став заперечувати факти які до початку судового розгляду повністю визнавав, а соціальний працівник через страх звільнення надав суду неправдиві свідчення щодо не проживання позивача разом зі спадкодавцем. Вважала, що є підстави для залишення позовної заяви без розгляду.
Враховуючи наведе ОСОБА_1 просила скасувати рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2025 року та ухвалити нове, яким залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони до судового засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлена належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , 1947 року народження, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 22.08.2023 року.
Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.08.2011 року ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Також згідно із державним актом Серія ЯК №008752 ОСОБА_2 на праві власності належала земельна ділянка 1719510403 розташована по АДРЕСА_1 .
Постановою державного нотаріуса Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В. від 13.03.2024 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на все майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , в зв`язку з відсутності документів, підтверджуючих родинний зв`язок з померлою. 
Відповідно до акту депутата Петропавлівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області Плюта-Корнілової Н.В. від 27.03.2024 року ОСОБА_1 фактично проживала та вела спільне господарство з 01.01.2015 року з померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
Також матеріали справи містять договір № 58-2021 від 05.01.2021 року про надання соціальних послуг, укладений між КУ «Центр надання соціальних послуг» Петропавлівської селищної ради та ОСОБА_4 , предметом якого є надання соціальних послуг відповідно до індивідуального плану надання соціальних послуг.
Відповідно до умов розділу 5 цього Договору, дія Договору припиняється у разі наявності в отримувача послуг довічного утримання (догляду) або виявлення в отримувача працездатних рідних або інших осіб, які відповідно до законодавства повинні забезпечити йому догляд і допомогу.
Судом також було досліджено графік відвідувань соціальним працівником ОСОБА_5 ОСОБА_2 два рази на тиждень, а саме: вівторок та п`ятниця, а також індивідуальний план надання соціальних послуг догляду вдома соціальним працівником ОСОБА_2 з 12.01.2021 року по заяві останньої. 
Допитаний в судовому засіданні судом першої інстанції свідок ОСОБА_6 зазначила, що померлу ОСОБА_2 знала давно, оскільки колись вони працювали разом у лікарні. В 2015-2017 роках свідок приїздила додому до ОСОБА_2 робити уколи за призначенням лікаря, так як остання почала хворіти, яка проживала завжди одна, але в той період до неї в гості почала приходити ОСОБА_1 . В лютому 2017 року свідок пішла на пенсію і більше до ОСОБА_2 не приходила і не бачила її взагалі.
Свідок ОСОБА_7 пояснив суду першої інстанції, що до 2016 року працював таксистом і в той час інколи ОСОБА_1 викликала його та просила відвезти її з якоюсь жінкою по справах: до лікарні, на ринок та до аптеки. Що за жінка була разом із ОСОБА_8 він не знає, оскільки прізвища її не питав. Потім в 2024 році ОСОБА_1 зателефонувала йому та попросила прийти до суду та надати якійсь свідчення. Більше йому нічого невідомо.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила суду першої інстанції, що працює соціальним робітником Петропавлівської громади та надає послуги самотнім людям похилого віка. Так, у неї на обслуговуванні з 2021 по липень 2023 року перебувала ОСОБА_2 , яка проживала завжди одна і до якої свідок завжди приходила два рази на тиждень і якій вона допомагала по господарству, прибирала в будинку, купляла продукти харчування, медичні препарати, обробляла город, передавала всі необхідні показники за комунальні послуги. Всі необхідні речі свідок купляла за грошові кошти, яка давала особисто ОСОБА_9 . Особисто ОСОБА_1 свідок бачила лише декілька разів за два тижні до смерті ОСОБА_10 , коли остання стала себе гірше почувати, хоча до цього вона почувала себе добре та вільно себе самостійно обслуговувала. 
Свідок ОСОБА_11 пояснила суду першої інстанції, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в центрі надання соціальних послуг дуже давно як інвалід 2 групи, а з 2021 року попросилась на обслуговування як самотня особа, яка проживає одна. ЇЇ соціальним працівником була ОСОБА_12 , яка її вела до самої смерті. ОСОБА_13 було роз`яснено, що вона повинна знятись з обліку та повідомити про факт спільного проживання з будь-якою особою та припинення надання їй відповідних послуг. Але за весь період і до самої смерті таких заяв, в тому числі і усних, від ОСОБА_14 не надходило. Коли протягом останнього місяця життя ОСОБА_9 почала погано себе почувати свідок почала шукати всіх можливих родичів та знайомих останньої, але ніхто не захотів за нею доглядати. Свідок також пояснила, що ОСОБА_9 отримувала дві пенсії, матеріально була добре забезпечена. Про смерть ОСОБА_14 соціальна служба дізналась випадково, через фірму, яка надає послуги по похованню, а також коли прийшов соціальний робітник до неї додому і повідомила, що будинок зачинений і ніхто в ньому не проживає. Крім того, соціальний робітник постійно здавав звіт про купівлю продуктів за замовленням ОСОБА_14 лише на одну особу, тобто лише на господарку будинку. Крім того, свідок особисто приходила до померлої ОСОБА_2 додому та питала, чи влаштовує її робота соціального працівника, і ніколи остання не розповідала, що з нею хтось живе або допомагає по господарству окрім робітника. Також свідок ніколи не бачила ані ОСОБА_1 особисто, ані будь-яких сторонніх речей в будинку, окрім речей померлої.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що померла  ОСОБА_2 , з якою просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 проживала одна, користуючись з січня 2021 року послугами соціального працівника, як самотня особа, що потребує соціальних послуг, та як така, що не має працездатних рідних або інших осіб, які могли б забезпечити їй догляд і допомогу.
Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Положеннями статті 1277 ЦК України визначено, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими.
Згідно з частиною другою статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Якщо вимога про встановлення факту проживання осіб однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.
У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.
Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як зазначалось вище та встановлено судом померла ОСОБА_2 підписала із КУ «Центр надання соціальних послуг» договір, відповідно до умов якого отримувала послуги соціального працівника «Догляд вдома» у зв`язку зі станом здоров`я та складними життєвим обставинами, який припиняється у разі поліпшення таких обставин або наявності осіб, які забезпечують їй догляд та допомогу. Зазначене також підтверджено свідченнями свідків.
Звертаючись до суду із позовом про встановлення факту ОСОБА_1 зазначала, що вона проживала однією сім`єю із ОСОБА_2 протягом восьми років які передували її смерті, так як остання потребувала постійного догляду. На підтвердження вказаного факту надавала акт від 07.03.2024 року та зазначала, що встановлення вказаного факту необхідно їй для прийняття спадщини. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Однак, як вбачається з матеріалів справи позивач та спадкодавець фактично проживали за різними адресами, спадкодавцю з 2021 року до моменту її смерті надавались послуги соціального робітника щодо догляду у зв`язку зі станом здоров`я .
Тому доводи апеляційної скарги про те, що позивач тривалий час опікувалась спадкодавцем в силу стану її здоров`я з урахуванням «балансу вірогідностей» спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та показаннями свідків. 
За таких обставин, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження проживання заявника зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини за місцем проживання спадкодавця, пов`язаність їх спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, що є визначальним у вирішенні питання про спадкування на підставі статті 1264 ЦК, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду не знайшли свого підтвердження та не є обов`язковою підставою у розумінні ч.3 ст. 376 ЦПК України для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції, а зводяться тільки до тлумачення апелянтом норм процесуального права на свій розсуд.
Таким чином апелянтом не спростовані встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у судовому рішенні, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом, а також тлумаченням норм матеріального права на свій розсуд .
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого в оскаржуваній частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 11 березня 2026 року.

Судді:          О. В. Халаджи        
О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська