ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/12283/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Андрусенко О. О.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – ГУ ПФУ у Волинській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі – ГУ ПФУ в Херсонській області) про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 26.06.2025 № 213050044069, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років, та зобов`язання ГУ ПФУ в Херсонській області призначити позивачу пенсію за вислугу років з 19.06.2025 (дати звернення за призначенням пенсії).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.06.2025 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Херсонській області із заявою про призначення пенсії, яка була розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Волинській області. За результатами розгляду 26.06.2025 прийнято рішення №213050044069 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з неврахуванням до спеціального стажу періодів роботи, зазначених у довідці від 03.06.2025 №302.
З таким рішенням відповідача позивач не погоджується, вважає його неправомірним та такими, що підлягає скасуванню, порушує його конституційне право на пенсійне забезпечення з огляду на наступне.
Відповідно до Списку професій і посад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 №583 право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, регулювальники швидкості руху вагонів. Згідно з Довідниками кваліфікаційних характеристик та Класифікаторами професій, посада «старший регулювальник швидкості руху вагонів» є похідною від базової професії та передбачає виконання аналогічних функцій з організації перевезень і забезпечення безпеки руху, що не змінює права на пільгове пенсійне забезпечення. Позивач працював на посадах регулювальника та старшого регулювальника швидкості руху вагонів у періоди з 06.07.1994 по 18.08.1995 (1 рік 1 місяць 13 днів), з 11.01.1999 по 22.12.2000 (1 рік 11 місяців 12 днів), з 23.12.2000 по 31.05.2018 (17 років 5 місяців 9 днів), з 01.09.2020 по 18.05.2025 (4 роки 8 місяців 17 днів), що підтверджується трудовою книжкою та довідками про стаж. Загалом його спеціальний стаж перевищує 28 років, однак відповідачі безпідставно не зарахували понад 22 роки роботи на посаді старшого регулювальника, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про відсутність необхідного стажу для призначення пенсії за вислугу років.
З наведених підстав просив позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
У поданих до суду відзивах на позовну заяву відповідачі позовні вимоги не визнали та у їх задоволенні просили відмовити. В обґрунтування цієї позиції вказали, що ОСОБА_1 відмовлено в призначені пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 55 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон №1788-ХІІ) та пункту 2 розділу ХV Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-ІV) у зв`язку з відсутністю пільгового стажу. Страховий стаж позивача складає 36 років 7 місяців 14 днів, спеціальний стаж за вислугу років — 3 роки 0 місяців 25 днів. До спеціального стажу не враховано періоди роботи згідно довідки від 03.06.2025 №302 з 01.11.1995 по 19.11.1998, з 23.12.2000 по 11.10.2017, оскільки вказані в довідці посади не передбачені переліком посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 №583.
У відповіді на відзив позивач підтримав позовні вимоги з підстав аналогічним доводам позовної заяви.
Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що 19.06.2025 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ГУ ПФУ в Херсонській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.
Вказана заява позивача за принципом екстериторіальності надійшла для розгляду до ГУ ПФУ у Волинській області та рішенням якого від 20.06.2025 №213050044069 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу, передбаченого пунктом «а» статті 55 Закону №1788-ХІІ. При цьому, у вказаному рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 36 років 7 місяців 14 днів, спеціальний стаж за вислугу років — 3 роки 0 місяців 25 днів. До спеціального стажу не враховано періоди роботи згідно довідки від 03.06.2025 №302 з 01.11.1995 по 19.11.1998, з 23.12.2000 по 11.10.2017, оскільки вказані в довідці посади не передбачені переліком посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 №583.
При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до статті 51 Закону №1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
За правилами статті 52 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах.
Відповідно до пункту «а» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України; водії вантажних автомобілів, безпосередньо зайнятих в технологічному процесі на шахтах, у рудниках, розрізах і рудних кар`єрах на вивезенні вугілля, сланцю, руди, породи:
чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі;
жінки - після досягнення 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.
Законом України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VIII, набрав чинності 01.04.2015) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції наступного змісту: право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» вказаної статті мають робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України; водії вантажних автомобілів, безпосередньо зайнятих у технологічному процесі на шахтах, у рудниках, розрізах і рудних кар`єрах на вивезенні вугілля, сланцю, руди, породи, - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі; для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.
Таким чином, з прийняттям Закону №213-VIII було підвищено, зокрема, загальний стаж на п`ять років, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктом «а» статті 55 Закону №1788-ХІІ.
Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII.
Відповідно до положень статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
За таких обставин, за приписами пункту «а» частини першої статті 55 Закону №1788-ХІІ, в редакції, яка після рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, відновлено право на пенсію за вислугу років робітникам локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, зокрема: чоловікам - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.
Ухвалюючи рішення від 04.06.2019 №2-р/2019, Конституційний Суд України вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції.
Конституційний Суд України виснував, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави. З огляду на наведене оспорювані положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України.
Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що з 04.06.2019 (з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019 від 04.06.2019) при призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 55 Закону №1788-ХІІ необхідно застосовувати положення цього Закону у редакції до внесення змін Законом №213-VIII від 02.03.2015.
З огляду на викладене, враховуючи ту обставину, що позивач звернувся із заявою про призначення йому пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 55 Закону №1788-ХІІ після прийняття рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019, у спірних правовідносинах мають бути застосовані положення пункту «а» статті 55 Закону №1788-ХІІ, якими передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, зокрема: чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.
Відповідно до пункту 2-1 розділу ХV Закону №1058-ІV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637).
Відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж позивача є його трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів.
Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Аналогічна позиція неодноразово викладалась Верховним Судом, зокрема, у постановах від 05.03.2024 у справі № 500/5342/21, від 04.07.2023 у справі № 580/4012/19, від 21.05.2020 у справі № 550/927/17, від 20.02.2018 у справі № 234/13910/17 та від 07.03.2018 у справі №233/2084/17.
Таким чином, довідка уточнюючого характеру може бути основним доказом підтвердження пільгового стажу в період роботи на відповідних посадах або за професіями лише в тих випадках, коли відсутня трудова книжка чи відповідні записи у трудовій книжці.
Як вбачається з копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 та довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 03.06.20258 №302, ОСОБА_1 з 01.11.1995 по 19.11.1998 працював черговим по гіркі та виконував роботи, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті (записи №№17-18); з 23.12.2000 по 11.10.2017 на посаді старшого регулювальника швидкості руху вагонів та виконував роботи, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті (записи №№20-21). 
Вказані записи трудової книжки в частині спірного періоду оформлені у відповідності до вимог законодавства, містять номери та дати наказів про прийняття на роботу, переведення та звільнення, завірені підписами уповноважених осіб та печатками підприємств.
При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача в частині спірного періоду містять неправдиві або недостовірні відомості.
Так, розглядаючи подані позивачем документи для призначення пенсії за вислугу років, відповідач не зарахував періоди роботи позивача на посаді чергового по гіркі та старшого регулювальника швидкості до пільгового стажу та дійшов висновку про відсутність у нього пільгового стажу, що стало підставою для відмови у призначенні пенсії.
Разом з тим, при вирішенні спору суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження нормативних актів з питань пенсійного забезпечення» від 12.10.1992 №583 затверджений Список професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років. Відповідно до зазначеного Списку право на пенсію за вислугу років мають машиністи автомотрис і мотовозів, машиністи і помічники машиністів тепловозів, машиністи і помічники машиністів дизель-поїздів тощо. Тобто, вищезазначеним Списком передбачені посади машиністів автомотрис і мотовозів, проте посади машиністів дрезини не передбачені.
Однак, визначальним для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 55 Закону №1788-XII є безпосереднє здійснення організації перевезень і забезпечення безпеки руху на залізничному транспорті та метрополітенах.
Так, професія «регулювальник швидкості руху вагонів» передбачена розділом 66 Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників (випуск 66 Залізничний транспорт і метрополітен), затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 17.12.1992 № 601 та погодженого Міністерством праці та соціальної політики України (діяв до 20.05.2016) та розділом 64 Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників випуск 66 Залізничний транспорт і метрополітен), затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 20.05.2016 №181, в якому визначені завдання та обов`язки, необхідні знання та кваліфікаційні вимоги до професії 2-5 розрядів. В примітці до вказаних розділів визначено, що старший регулювальник швидкості руху вагонів, крім безпосереднього виконання робіт, які передбачені у кваліфікаційній характеристиці, виконує обов`язки керівника бригади регулювальників швидкості руху вагонів і тарифікується на один розряд вище регулювальників. 
Класифікатором професій ДК 003-2005 (позиція 8312.2) прийнятим наказом Держспоживстандарту України від 26.12.2005 № 375 (діяв до 01.11.2010) та Класифікатором професій ДК 003:2010 (позиція 8312), затвердженим наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 № 327, визначена професійна назва роботи - «регулювальника швидкості руху вагонів», при цьому додаток «старший» є похідним словом до професії, відповідно до додатку В класифікатора «Похідні слова до професій (професійних назв робіт)», яке може застосовуватися за умови збереження галузевої та функціональної належності, кваліфікаційних вимог, виключення дублювання, збереження коду новоутвореної професії.
Таким чином, встановлені судом обставини свідчать, що позивач у спірні періоди працював на посадах, які належать до категорії працівників залізничного транспорту, безпосередньо зайнятих в організації перевезень та забезпеченні безпеки руху, а саме — регулювальника швидкості руху вагонів та старшого регулювальника швидкості руху вагонів.
Відтак, працюючи в період з 01.11.1995 по 19.11.1998 та з 23.12.2000 по 11.10.2017, позивач безпосередньо здійснював організацію перевезень і забезпечував безпеку руху на залізничному транспорті, а тому зазначений стаж повинен бути врахований як стаж, який дає право на призначення пенсії за вислугу років.
Отже, доводи відповідача про відсутність у позивача необхідного пільгового стажу для призначення пенсії за вислугу років не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки за період роботи з 01.11.1995 по 19.11.1998 та з 23.12.2000 по 11.10.2017 позивач набув необхідний пільговий стаж для призначення пенсії за вислугу років, який за правилами пункту «а» статті 55 Закону №1788-ХІІ становить 12 років 6 місяців. Також позивач досяг віку 55 років та має страховий стаж більше 25 років, що в своїй сукупності вказує на наявність правових підстав для призначення йому пенсії на підставі пункту «а» статті 55 Закону №1788-ХІІ.
За таких обставин рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 26.06.2025 №213050044069, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років є протиправним та підлягає скасуванню.
Суд при вирішенні спору також враховує, що відповідно до пункту 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1(зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846; далі - Порядок №22-1, зі змінами), після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Так у межах спірних правовідносин заява позивача про перерахунок пенсії розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Волинській області та за результатом її розгляду прийнято рішення від 26.06.2025 №213050044069.
Необхідно зазначити, що відповідачем у справах, в яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення/перерахунок пенсії, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.
Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23.
З огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу IV Порядку №22-1, суд дійшов висновку, що належним відповідачем у цій справі є саме ГУ ПФУ у Волинській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглянув заяву позивача та прийняв рішення від 26.06.2025 №213050044069 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до пункту а статті 55 Закону №1788-ХІІ.
Натомість ГУ ПФУ в Херсонській області не здійснювало розгляд заяви позивача, а тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку відповідати за цим позовом. Згідно з пунктом 4.10 розділу IV Порядку №22-1 ГУ ПФУ у Волинській області буде здійснювати позивачу виплату пенсії після її перерахунку.
Отже, позовні вимоги до ГУ ПФУ в Херсонській області заявлені передчасно.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України, беручи до уваги повноваження суду, визначені у статті 245 КАС України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 26.06.2025 №213050044069 та зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області призначити ОСОБА_1 з 19.06.2025 пенсію за вислугу років на підставі пункту «а» статті 55 Закону №1788-ХІІ, зарахувавши до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, періоди роботи з 01.11.1995 по 19.11.1998 та з 23.12.2000 по 11.10.2017 згідно довідки від 03.06.2025 №302.
Згідно з частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 968,96 грн, сплачений квитанцією від 23.10.2025.
Позивач також просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 7000,00 грн.
За правилами частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Відповідно до частин п`ятої сьомої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно із частиною дев`ятою статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
З матеріалів справи видно, що відповідно до договору про надання правничої допомоги від 17.07.2025, опису виконаних робіт від 17.07.2025, квитанції від 10.10.2025 №16, позивач сплатив адвокату Беспалову О. С., який надав правову допомогу згідно із ордером серії ВТ №1069702, кошти на правничу допомогу в сумі 7000,00грн.
При цьому, згідно з попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Беспаловим О. С. було надано позивачу такі правничі послуги: складання та направлення позову (7 год) – 4500,00 грн; подання клопотань, заперечень в інтересах позивача в справі, в тому числі витрати на поштову кореспонденцію у відповідності до квитанцій (24 год.) – 2500,00 грн.
Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справ.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia,заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.
Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити розмір витрат з огляду на розумну їх необхідність для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Суд, виходячи із критеріїв, визначених частиною дев`ятою статті 139 КАС України, принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, враховуючи складність справи (справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін), час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг та їх обсяг, вважає, що наявні підстави обмежити розмір витрат на правничу допомогу та на користь позивача необхідно стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 4000,00 грн.
Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 26.06.2025 №213050044069 про відмову у призначенні пенсії.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити ОСОБА_1 з 19.06.2025 пенсію за вислугу років на підставі пункту «а» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, зарахувавши до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, періоди роботи з 01.11.1995 по 19.11.1998 та з 23.12.2000 по 11.10.2017 згідно довідки від 03.06.2025 №302.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім грн 96 коп.) та витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн (чотири тисячі грн 00 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платка податків НОМЕР_2 ).
Відповідач-1: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 6, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826).
Відповідач-2: Головне управління Пенсійного фонду України Херсонській області (73036, Херсонська область, місто Херсон, вулиця Валентини Крицак, 3, ідентифікаційний код юридичної особи 21295057)

Суддя О. О. Андрусенко