П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 564/3470/25
Провадження № 22-ц/4815/155/26

Головуючий у Костопільському районному суді 
Рівненської області: суддя Снітчук Р.М.
Рішення суду першої інстанції ухвалено 
22 вересня 2025 року в м. Костопіль 
Рівненського району Рівненської області
без фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю"Фінансова компанія "Артеміда-Ф" – адвоката Бачинського Остапа Михайловича на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:
У серпні 2025 року в суд звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" (далі – ТОВ "ФК "Артеміда-Ф") з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості про надання коштів на умовах фінансового кредиту № 1215182 від 04 листопада 2020 року у розмірі 13 039,66 гривень.
Позов мотивовано тим, що за укладеним електронним кредитним договором з Товариством з обмеженою відповідальністю "Лінеура Україна" (далі – ТОВ "Лінеура Україна") у ОСОБА_1 утворилась заборгованість, яка у зв`язку з отриманням ТОВ " ФК "Артеміда-Ф" прав на грошову вимогу підлягала стягненню на його користь в судовому порядку. 
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 22 вересня 2025 року ТОВ "ФК "Артеміда-Ф" в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належного виконання своїх зобов`язань первинним кредитором за договором, а саме факту надання позичальнику кредитних коштів. Тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 порушив порядок та умови повернення кредиту, а заявлені вимоги до задоволення не підлягали.
На рішення суду ТОВ " ФК "Артеміда-Ф" через свого представника – адвоката Бачинського О.М. подано апеляційну скаргу, де покликалося на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставини справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про неврахування судом першої інстанції засад презумпції правомірності правочину. Так, укладена між первинним кредитором та ОСОБА_1 угода вважається правомірною і породжує цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована судовим рішенням. Оскільки в матеріалах справи не міститься доказів визнання кредитного договору недійсним, усі зобов`язання за ним підлягають безумовному виконанню. 
Також суд хибно перерозподілив обов`язки щодо доказування у спірних правовідносинах. На думку заявника, обов`язок доводити факт неотримання кредитних коштів лежав саме на відповідачу (боржникові). Якби він дійсно не отримав кредитні кошти, то міг би надати виписку зі свого карткового рахунку в АТ "ПУМБ", проте він цього не зробив. Зверталася увага суду, що відповідач під час оформлення кредиту сам вказав реквізити свого платіжного інструменту – емітованої відповідним банком картки № НОМЕР_1 в особистому електронному кабінеті. Водночас кредитор не мав доступу до банківських рахунків позичальника і був позбавлений можливості їх перевіряти. Тому покладення на кредитора відповідальність за інформацію, яку особисто надав клієнт, суперечить як умовам договору, так і законодавству. 
Тим паче, незважаючи на це, позивач надав документ від ТОВ "Універсальні платіжні рішення", яка є ліцензованою фінансовою установою і підтвердила успішну транзакцію перерахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача 04 листопада 2020 року. Суд першої інстанції відхилив цей доказ, проте це є порушенням Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", адже вказаний доказ містить усі необхідні реквізити та є повноцінним первинним обліковим документом, складеним в електронній формі.
З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове, яким позов задовольнили і стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором №1215182 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 04 листопада 2020 року в розмірі 13 039,66 гривень на користь ТОВ "ФК "Артеміда-Ф".
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
За правилами ст.ст. 626, 628, 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Частиною першою ст. 1054, ст.ст. 1055, 10561 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Законом України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (далі – Закон № 675-VIII) на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Частиною третьою ст. 5 Закону № 675-VIII установлено, що правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
З матеріалів справи вбачається, що 04 листопада 2020 року між ТОВ "Лінеура Україна" та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено електронний договір про фінансовий кредит №1215182, який було підписано позичальником електронним підписом, вчиненим одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України "Про електронну комерцію".
За умовами договору позичальник отримав кредит у сумі 3 500 гривень строком на 29 календарних днів зі сплатою відсотків 1,90 % від фактичного залишку кредиту за кожен день або 693,50 % річних від суми кредиту.
На підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів позивачем було надано повідомлення ТОВ "Універсальні платіжні рішення", відповідно до якого 04 листопада 2020 року на картковий рахунок картки НОМЕР_2 , було перераховано кредитні кошти в сумі 3 500 гривень.
Також встановлено, що 22 лютого 2021 року між ТОВ "Лінеура Україна" та ТОВ "Сіроко фінанс" укладено договір факторингу №015-22-221, за умовами якого ТОВ "Лінеура Україна" відступило на користь ТОВ "Сіроко фінанс" за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
21 серпня 2024 року ТОВ "Сіроко фінанс" відступило право грошової вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ "ФК "Артеміда-Ф" на підставі договору факторингу № 20240821/1.
Пред`являючи позов, новий кредитор стверджував про те, що станом на 11 серпня 2025 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором №1215182 від 04 листопада 2020 року становив 13 039,66 гривень, з яких: 3 500 гривень — прострочена заборгованість за сумою кредиту; 7 913,50 гривень — прострочена заборгованість за процентами; 1 626,16 гривень — інфляційне збільшення.
Натомість суд попередньої інстанції зазначав, що надані позивачем докази, зокрема підтвердження ТОВ "Універсальні платіжні рішення", не дозволяли встановити факт переказу кредитних коштів саме відповідачу. Також не було підтверджено належність картки НОМЕР_1 ОСОБА_1 або зазначення ним цього номера під час оформлення кредиту і відсутній зв`язок такого переказу з договором №1215182 від 04 листопада 2020 року. 
Проте ця підстава для відмови в задоволенні позову є необґрунтованою. 
Так, із дослідженого правочину про надання кредиту видно, що він відповідає законодавчому визначенню кредитного договору, передбаченому ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
З поданих позивачем документів встановлено, що при укладені кредитного договору первинний кредитор з`ясував особу позичальника, його персональні дані, а саме, серію і номер паспорту, місце реєстрації, ідентифікаційний номер, номер оператора стільникового зв`язку, електронну пошту.
В сукупності з цими обставинами надана первинному кредитору письмова інформація від ТОВ "Універсальні платіжні рішення", з яким у нього існували правовідносини з переказу грошових коштів, слід вважати належним доказом.
Спонукань вважати, що персональні дані ОСОБА_1 були використані первісним кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від його імені, немає. 
Тим паче, в ході розгляду справи не було спростовано належності позичальнику емітованого відповідним банком платіжного інструмента, який вказано при укладенні кредитного договору, а також факту зарахування обумовленої між сторонами суми кредитних коштів.
Отже, факт виникнення кредитних зобов`язань є очевидним і встановленим, позаяк надані позивачем докази містять інформацію про підписання договору, за яким заявлено стягнути заборгованість, електронним цифровим підписом, зокрема за допомогою одноразового ідентифікатора, вчиненим з урахуванням положень ч. ч. 6, 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", ч. 1 ст. 205 ЦК України.
За наведених міркувань висновок суду попередньої інстанції про відмову в задоволенні позову через відсутність доказів, які б підтверджували переказ кредитних коштів на відповідний платіжний інструмент позичальника, є формальним і передчасним. Тому відсутні і підстави вважати укладений правочин безгрошовим.
Разом з тим позов до повного задоволення не підлягає, адже щодо відповідача здійснено неправомірне нарахування передбаченої умовами кредитного договору заборгованості поза узгодженим строком кредитування тривалістю 29 днів і обумовленій вартості кредиту.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом його дії сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.
Також ураховується те, що одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Відсутність позову про оспорювання кредитного договору чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом кредитора до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
При цьому беруться до уваги і висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16, згідно з якими надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Тому при стягненні заявленої позивачем заборгованості необхідно ґрунтуватися на чітко обумовлених між контрагентами кредитного договору та графіку платежів до нього умовах та якими визначено ціну кредиту в розмірі 5 428,50 гривень, з яких нараховані проценти за користування кредитом саме в межах 29 днів складають 1928,50 гривень, а не завуальованими, двозначними, понадміру великими за обсягом умовами, які дозволяють кредитодавцю нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом. Це не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Поготів, з огляду на зміст та тлумачення укладеного правочину, а також на законодавство про споживче кредитування саме клієнт міг ініціювати пролонгацію строку кредиту, проте матеріали справи не містять доказів про вчинення таких дій. 
Щодо заявлених до стягнення інфляційних втрат за період з грудня 2020 року по лютий 2022 року в сумі 1 626,16 гривень, то їх обчислено також неправильно.
Так, кумулятивний приріст інфляції за обліковий період становив 1.14247719, однак в розрахунок інфляційних втрат підлягала покладенню не 11 413,60 гривень боргу, а 5 428,50 гривень.
Отже, на вимогу кредитора боржник був зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за відповідний час прострочення, що становила 6 201,94 гривень, з яких інфляційні втрати - 773,44 гривень (5428,50*1.14247719-5 428,50=773,44).
Як убачається, суд попередньої інстанції при вирішенні справи увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
Підставою для прийняття нової постанови - про часткове задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю"Фінансова компанія "Артеміда-Ф" – адвоката Бачинського Остапа Михайловича задовольнити частково.
Скасувати рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 вересня 2025 року.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" 6 201 (шість тисяч двісті одну) гривню 94 копійок заборгованості.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артеміда-Ф"; місцезнаходження: вул. С. Бандери, 87 оф.54, м. Львів; ЄДРПОУ 42655697.
Відповідач: ОСОБА_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Головуючий:        С.В. Хилевич

Судді:         Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків