Справа № 161/18609/25 
Провадження № 2/161/210/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2026 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі: 
головуючого – судді Кихтюка Р.М.,
секретаря – Вегери Д.В.,
з участю позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у вихованні дитини та визначення порядку і способу участі батька у вихованні дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у вихованні дитини та визначення порядку і способу участі батька у вихованні дитини.
Свій позов мотивує тим, що з 25.04.2015 року перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.11.2019 року. Від даного шлюбу у них є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказують, що син проживає із матір`ю, разом з тим, він як батько, хоче брати участь у вихованні дитини та спілкуватись з ним, але відповідач чинить перешкоди у цьому. При цьому, вони неодноразово намагалися визначити порядок виховання дитини, встановити графік його побачень з сином, проте відповідач жодного разу не дотрималася домовленостей, усіляким чином намагається унеможливити його спілкування з сином, налаштовує дитину проти нього.
У зв`язку з чим, просить усунути перешкоди у здійсненні ним своїх прав щодо виховання дитини шляхом зустрічей та визначити і встановити порядок побачень згідно графіку, зазначеного у заяві.
Крім того, до суду із зустрічним позовом звернулась ОСОБА_2 з вимогами до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 , син ОСОБА_4 залишився проживати разом з нею, окремо від батька.
При цьому, відповідач займався виключно своїм життям і взагалі перестав цікавитись дитиною, не виявляв і не виявляє жодного бажання займатись його вихованням та в добровільному порядку допомоги не надає. А тому, вона була змушена звернутись до суду та судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.11.2020 року з ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання сина і станом на 21.11.2025 року борг зі сплати аліментів становить 29963,46 грн.
У зв`язку з чим, просить суд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5 .
В судовому засіданні позивач та його представник за первісним позовом позовні вимоги підтримали з підстав викладених у заяві та просили визначити спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином згідно пропозицій у висновку служби у справах дітей. При цьому, в задоволені зустрічного позову просили відмовити.
Відповідач та її представник за первісним позовом в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Водночас підтримали зустрічний позов та просили його задовольнити.
Представник третьої особи – виконавчого комітету Луцької міської ради подала суду заяву про слухання справи у її відсутності, підтримала висновок органу опіки і піклування щодо розв`язання спору та участі батька у вихованні дитини, врахувавши інтереси малолітньої дитини.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши представлені письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного слід відмовити з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. ).
Також з`ясовано, що шлюб між сторонами розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.11.2019 року (а.с. ).
Як встановлено в судовому засіданні між батьками дитини після розлучення склались неприязні відносини, які потягли за собою суперечки щодо визначення батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. І таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Отже, батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.
Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Суд зауважує, що порядок спілкування батька з дитиною, а також його характер та обсяг обумовлюються обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини, а також мають бути враховані права та інтереси усіх зацікавлених осіб.
У справах про права дітей та забезпечення їхніх найкращих інтересів, взаємна потреба батьків і дітей у сімейному контакті один з одним є чи не найважливішою складовою поняття «сімейне життя», і заходи, що перешкоджають задоволенню таких потреб, є втручанням у відповідне право, захищене статтею 8 Конвенції. Тому такі заходи мають обов`язково відповідати нагальній соціальній потребі, що переслідується, та не порушувати справедливий баланс, який повинен бути досягнутий між відповідними конкуруючими інтересами, з пріоритетом забезпечення найкращих інтересів дитини («Странд Лоббен та інші проти Норвегії», заява № 37283/13, від 30 листопада 2017 року; «Хаддад проти Іспанії», заява № 16572/17, від 18 червня 2019 року).
У п. 54 Рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
При ухваленні рішення суд виходить з того, що найкращі інтереси дитини мають пріоритет над будь-якими іншими міркуваннями, включаючи суперечності між батьками, та що право батька на спілкування з дитиною є його невід`ємним і беззаперечним правом.
Судом враховується рівність прав та обов`язків обох батьків у вихованні дитини, активне прагнення батька брати участь у житті дитини, а також відсутність будь-яких належних і достатніх доказів, які б могли виправдовувати обмеження цього права.
Служба у справах дітей Луцької міської ради №329 від 18.12.2025 року у своєму висновку вважає за доцільне визначити ОСОБА_1 спосіб участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 (а.с. ).
Вказаний висновок затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №849-1 від 26.12.2025 року, з яким суд погоджується та приймає до уваги.
При цьому суд враховує, що право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування малолітньої дитини з батьком відповідає її інтересам.
Таким чином, зважаючи, що сторони мають рівні права щодо виховання та розвитку дитини, обопільне бажання приймати участь у цьому і спілкування між ними та дитиною не перешкоджає нормальному розвитку останньої, однак між ними виникли непорозуміння з цього приводу та перешкоджання з боку матері, то суд приходить до висновку про необхідність визначити ОСОБА_1 , як батьку дитини, спосіб участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_7 .
Таким чином, оцінивши та дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом є підставними та підлягають до задоволення.
Водночас, дане рішення не є перешкодою в подальшому визначити участь у вихованні дитини у інший спосіб, враховуючи її вік, а також, якщо зростання прихильності дитини до батька та належне виконання останнім своїх батьківських обов`язків обумовить це. До того ж рішення не є перешкодою визначення батьками в добровільному порядку додаткових днів та місць для побачень позивача з дитиною, в тому числі й у присутності матері.
Щодо вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , то суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 641/2867/17-ц від 06.05.2020 року.
Згідно з положенням пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року із змінами від 19.12.2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішеннях від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» та від 01.07.2017 року у справі «М.С. проти України», при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Відповідно до вимог статті 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і етичний розвиток.
При цьому, позивачем не надано суду належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що батько дитини умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з сином чи не зацікавлений у подальшому збереженні родинного зв`язку. Водночас, суд враховує, що батько звернувся до суду із позовом про визначення способу і участі у вихованні дитини, тобто не втратив інтерес та бажання брати участь у вихованні дитини.
А тому, зважаючи, що позивачем за зустрічним позовом не представлено доказів, які б свідчили про вину умисну поведінку відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо догляду та утримання дитини, а тому суд не бере до уваги доводи ОСОБА_2 щодо безумовного нехтування ОСОБА_1 батьківськими обов`язками.
Також, п. 18 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, зважаючи на вищевикладене і те, що позбавлення батьківських прав є самим крайнім заходом, то суд вважає, що зустрічний позов до задоволення не підлягає.
Керуючись ст.ст. 4, 7, 8, 11, 12, 13, 141, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд , - 

в и р і ш и в :

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у вихованні дитини та визначення порядку і способу участі батька у вихованні дитини – задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визначивши наступний спосіб у вихованні дитини:
- спільний відпочинок із дитиною з 11.00 год. суботи до 20.00 год. неділі кожного другого та четвертого тижня місяця без присутності матері та без ночівлі сина у батька протягом перших трьох місяців після прийняття рішення , а в подальшому – з можливістю ночівлі дитини за її бажанням;
- спільне святкування Різдва у парні роки, Великодня – у непарні роки – без присутності матері та за бажанням дитини;
- спільний відпочинок із дитиною за її бажанням 14 червня без присутності матері;
- спільний відпочинок із дитиною за її бажанням протягом двох тижнів літніх канікул за попереднім узгодженням початку зустрічей із матір`ю дитини.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасниками справи є:
Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 .
Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_3 .
Третя особа – виконавчий комітет Луцької міської ради, юридична адреса: Волинська область, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 19, ЄДРПОУ 04051327.

Повний текст рішення складений 09 квітня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області Р.М. Кихтюк