Номер провадження: 22-ц/813/911/26 
Справа № 515/1256/19
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 листопада 2019 року у складі судді Тимошенка С.В., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2019 року, ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просила суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь заборгованість за кредитним договором №50125 від 28.05.2008 у розмірі 190 000 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до укладеного між КС «Придунав`я» та ОСОБА_2 договору № 50125 від 28. 05.2008, останній отримав кредит у розмірі 5000 грн. зі сплатою відсотків 51% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом, строком на 12 місяців. Цього ж дня, між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 50125, за умовами якого остання поручилася перед кредитною спілкою за виконання ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним кредитним договором, тобто взяла на себе, як поручитель, солідарно з ОСОБА_2 відповідальність за виконання зобов`язання за кредитним договором. За згодою сторін (п.3.3 кредитного договору) було складено графік погашення кредиту, згідно з яким відповідач ОСОБА_2 зобов`язався кожного місяця сплачувати відсотки за користування кредитом і повернути кредит та сплатити відсотки до закінчення строку дії договору. Погашення кредиту та відсотків за користування кредитом відбувається в порядку: першочергово відсотки, а в наступну чергу сума кредиту. Прострочення сплати кредиту та/або відсотків за користування кредитом (згідно графіка розрахунків) не зупиняє нарахування відсотків. Відповідач зобов`язався погашати вчасно кредит і відсотки, які нараховуються на залишок заборгованості по кредитному договору. Незважаючи на прийнятті зобов`язання, ОСОБА_2 порушив графік сплати кредиту, станом на 13.05.2019 сума заборгованості становить 190000 грн. Згідно з договором відступлення прав вимоги від 31.05.2019, ОСОБА_1 набула право вимоги і стала кредитором за кредитним договором № 50125 від 28.05.2008. Для вжиття заходів досудового врегулювання спору відповідачам надсилалися листи – повідомлення з пропозицією з`ясувати деталі чи обсудити порядок погашення заборгованості, на які останні не реагували.

Позиція відповідачів в суді першої інстанції
Від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заперечень, пояснень чи відзиву на позовну заяву не надходило. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 , заборгованість за кредитним договором № 50125 від 28.05.2008 в розмірі 190000 грн.: стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в дохід держави судовий збір в розмірі 768 грн.40 коп.
Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 04.09.2024 справа була прийнята до провадження в зв`язку з передачею справи за підсудністю з Татарбунарського районного суду Одеської області.
Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 17.10.2024 заява представника ОСОБА_3 - адвоката Ковпака О.В. про перегляд заочного рішення від 20.11.2019 була залишена без задоволення.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 листопада 2019 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не застосував положення ст.ст. 257, 258, 261 ЦК України та постанову ВП ВС від 08.11.2023 у справі № 206/4841/20, які підлягають обов`язковому застосуванню. Зокрема скаржниця зазначає, що спір стосується стягнення заборгованості за кредитом, відсотками у відповідності до ст. 625 ЦК України за період з 28.05.2008 по 13.05.2019, тобто після спливу передбаченого договором строку кредитування. На момент укладення договору відступлення позивачу було відомо про сплив строку позовної давності, який минув 28.05.2012, однак незважаючи на це, позивач уклав відповідний договір відступлення. При цьому відступлення права вимоги на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор – банк або інша фінансова установа. Тобто фізична особа ОСОБА_1 не наділена правом здійснювати фінансові операції відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та відповідно не може бути кредитором за кредитним договором від 28.05.2008. 
Крім того, як зазначає скаржниця, до матеріалів справи були надані листи – повідомлення КС «Придунав`я» від 13.05.2019 адресовані ОСОБА_3 щодо повідомлення боржника про відступлення права вимоги, однак всупереч вимог ЦПК України, до матеріалів справи не додані поштові докази надсилання відповідачу та отримання відповідачем зазначених листів – повідомлень. 

Позиція сторін в суді апеляційної інстанції
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 29.01.2026 та проведеному в режимі відеоконференції з`явився представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що між кредитною спілкою «Придунав`я» та ОСОБА_2 , був укладений кредитний договір № 50125 від 28.05.2008, за яким останній отримав кредит у розмірі 5000 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 51 % річних. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків.
28.05.2008 між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 50125 (а.с.4), за умовами якого остання поручилася перед кредитною спілкою за виконання ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним кредитним договором, тобто взяла на себе, як поручитель солідарно з останнім відповідальність за виконання зобов`язання за кредитним договором.
Розрахунком (а.с.8-10) підтверджується заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № 50125 від 28.05.2008, яка станом на 13.05.2019 становить 190000 грн.
З копії договору відступлення права вимоги від 13.05.2019 (а.с.22) видно, що ОСОБА_1 набула право вимоги та стала кредитором за кредитним договором № 50125 від 28.05.2008.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 .
Так, згідно із ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити про- центи.
Як передбачено ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.
За змістом ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника про- центів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором… У разі відсутності іншої домовленості сторін про- центи виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, та- кого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У разі порушення зобов`язання, як передбачено ст.611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом…
Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Згідно ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого пору- кою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором по- руки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги поручителя, колегія суддів встановила наступне.
Так, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона набула право вимоги за договором від 28.05.2005 № 50125, укладеним між КС «Придунав`я» та відповідачем ОСОБА_2 , тому має право на стягнення з відповідачів заборгованості за вказаним кредитним договором у визначеному ним розмірі. 
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 510 ЦК України визначено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 та ст.514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах, до яких відносяться банк або інша фінансова установа, і такий перелік є вичерпним.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об`єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом.
Статтею 21 Закону України «Про кредитні спілки» визначено види господарської діяльності кредитної спілки.
Згідно п. 11 ч.1 вказаної статті передбачено, що провадження кредитною спілкою іншої діяльності, крім передбаченої цим Законом, не допускається.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських організацій, Кредитна спілка «Придунав`я» є юридичною особою з організаційно правовою формою кредитна спілка, яка надає види грошового посередництва та кредитування (том І: а.с. 21, 21 зворот)
Отже, кредитна спілка як кредитодавець з огляду на особливості правового статусу, визначеного законом не має права відступати право вимоги за кредитним договором, так як такі повноваження цим законом не передбачені.
Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59 цс15 та від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 та постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 642/1269/16-ц.
У постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3 ст.512та ст.1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 листопада 2020 року в справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20) не знайшла підстав для відступу від зазначених висновків, а також сформулювала висновок, згідно якого, зокрема, з укладенням оспорюваного договору про відступлення права вимоги відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги.
Отже, в справі яка переглядається встановлено, що спірні зобов`язання виникають із кредитного договору укладеного між КС «Придунав`я» та ОСОБА_2 , надання кредитних коштів здійснено за рахунок об`єднання грошових внесків членів кредитної спілки, тому такі зобов`язання тісно пов`язані з особою кредитора і в силу положень статті 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобов`язаннях не допускається, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідачів на користь позивачки не підлягають задоволенню саме з підстав того, що відступлення права вимоги КС «Придунав`я» не спричиняє правових наслідків.
Колегією суддів не надається оцінка доводам апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_3 про необхідність застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строків позовної давності, оскільки в задоволенні позовних вимог позивачки ОСОБА_1 слід відмовити з тих підстав, що остання не набула права вимоги за кредитним договором, укладеним 28.05.2008 № 50125, укладеним між КС «Придунав`я» та відповідачем ОСОБА_2 . 
При цьому, колегія суддів також звертає увагу, що в апеляційній скарзі  ОСОБА_3 просила повністю скасувати заочне рішення суду першої інстанції, тобто і до відповідача ОСОБА_2 , та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. 
Проте, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування заочного рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 , оскільки саме цим відповідачем подано заяву про перегляд заочного рішення. Водночас у частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 заочне рішення не переглядається та залишається без змін, з огляду на те, що останній не звертався із заявою про його перегляд.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 є доведеною, а тому вона підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, судових витрат підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в позові в цій частині. 

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 листопада 2019 року в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, судових витрат - скасувати, ухвалити нове.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 23.02.2026

Головуючий        Є.С. Сєвєрова

Судді:          С.О. Погорєлова

О.М. Тавартікладзе