П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 990/592/25
провадження № 11-52заі26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Губської О. А.,
суддів Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Ємця А. А., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., 
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26 січня 2026 року (судді Соколов В. М., Мацедонська В. Е., Загороднюк А. Г., Мельник-Томенко Ж. М., Кашпур О. В.) у справі № 990/592/25 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання рішення протиправним та його скасування, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог
1. 18 грудня 2025 року ОСОБА_1 (далі також - позивачка, скаржниця) звернулася до звернулася Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, відповідач), у якому просила: 
- визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 11 березня 2025 року № 475/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Житомирського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку» в частині незарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді часу роботи на посаді консультанта Корольовського районного суду м. Житомира з 4 серпня 1995 року по 13 лютого 1996 року та на посаді помічника голови Житомирського обласного суду з 14 лютого 1996 року по 8 лютого 1998 року;
- зобов`язати ВРП повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення її з посади судді Житомирського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку в частині незарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді часу роботи на посаді консультанта Корольовського районного суду м. Житомира з 4 серпня 1995 року по 13 лютого 1996 року та на посаді помічника голови Житомирського обласного суду з 14 лютого 1996 року по 8 лютого 1998 року.
Рух справи в суді першої інстанції та короткий зміст рішення цього суду, яке оскаржується
2. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 22 грудня 2025 року визнав неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом; залишив позовну заяву ОСОБА_1 без руху на підставі статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та встановив для усунення недоліків десятиденний строк з дня вручення ухвали.
3. Суд першої інстанції зазначив, що позивачці з метою усунення виявлених недоліків позовної заяви необхідно подати заяву про поновлення строку звернення до суду з позовом із зазначенням інших об`єктивних та поважних причин для його поновлення з відповідними обґрунтуваннями та доказами.
4. 1 січня 2026 року позивачка подала заяву про усунення недоліків позовної заяви.
5. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 26 січня 2026 року визнав неповажними підстави пропуску строку звернення до суду; відмовив у задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду; позовну заяву ОСОБА_1 до ВРП про визнання рішення протиправним та його скасування, зобов`язання вчинити дії повернув позивачці.
6. Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка звернулася до суду із цим позовом із пропуском установленого процесуальним законом місячного строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України, а підстави для поновлення такого строку не є поважними.
7. Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції вказав, що позивачка звернулася до суду із цим позовом 18 грудня 2025 року із пропуском установленого процесуальним законом строку з огляду на те, що оскаржуване рішення ВРП прийняла 11 березня 2025 року, а отже, останнім днем на його оскарження було 11 квітня 2025 року.
8. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду посилання позивачки на ухвалення Верховним Судом рішення від 28 травня 2025 року у справі № 990/139/25 як на підставу для поновлення пропущеного процесуального строку звернення до суду не прийняв, вказуючи на те, що це не може вважатися підставою для поновлення пропущеного процесуального строку для звернення до суду з адміністративним позовом.
9. Позивачка 11 березня 2025 року була ознайомлена з наказом про звільнення, що нею не заперечується. Отже, з часу ознайомлення з наказом позивачка була обізнана про порушення своїх прав, тобто з цієї дати почався перебіг місячного строку для звернення до суду з позовом.
10. Суд першої інстанції вказав, що обставини, за яких ОСОБА_1 спочатку (протягом семи місяців) не сприймала оспорюване нею рішення ВРП таким, що порушує її право на отримання належного довічного грошового утримання, проте згодом, у зв`язку із формуванням Великою Палатою Верховного Суду висновків у певній судовій справі (яка, на думку позивачки, є подібною за спірними правовідносинами), змінила своє ставлення до цього рішення ВРП та почала вчиняти дії з метою його оскарження, подавши цей позов, свідчать про суто суб`єктивний (зміна ставлення) характер підстав пропуску строку звернення до суду. Втім, це жодним чином не доводить існування об`єктивних перешкод чи обставин непереборної сили, що дійсно ускладнювали чи унеможливлювали звернення позивачки до суду в межах установленого процесуальним законом строку.
Короткий зміст та обґрунтування апеляційної скарги
11. Позивачка не погодилася з таким судовим рішенням та звернулася до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а також задовольнити її клопотання про витребування доказів у ВРП.
12. В апеляційній скарзі, зокрема, йдеться про те, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо неповажності причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом, оскільки про порушення своїх прав позивачка дізналась лише з постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2025 року у справі № 990/139/25, яка була внесена до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) 15 грудня 2025 року та якою було залишено без змін рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28 травня 2025 року.
13. Позивачка звертає увагу на те, що ухвалення Верховним Судом цих рішень було для неї об`єктивно непередбачуваним і не пов`язане з її волевиявленням. Це перший і єдиний випадок у практиці Верховного Суду України і Верховного Суду, коли задоволені такі позовні вимоги. Позовна заява подана нею 18 грудня 2025 року - на третій день від цієї дати, що, на думку позивачки, вказує на те, що в її поведінці не було небажання дізнатися про порушення права та байдужості до такого порушення. У таких діях не було умисного або необачного порушення строку звернення до суду. Наголошує, що її процесуальна поведінка сумлінна і добросовісна. 
14. Висновки суду у справі № 990/139/25 за своїм характером є доктринальними, констатують протиправність методики ВРП для обчислення суддівського стажу, що дає право на відставку (а саме щодо суддів, які здобували вищу юридичну освіту заочно, - з дня набуття такої освіти), нарешті створюють правову визначеність у цьому питанні, а резолютивна частина рішення суду касаційної інстанції містить імператив щодо відновлення прав позивачки шляхом прийняття ВРП рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
15. Твердить про те, що жодним чином не могла передбачити такої події як ухвалення Касаційним адміністративним судом рішення від 28 травня 2025 року у справі № 990/139/25, і результати його апеляційного перегляду Великою Палатою Верховного Суду.
16. На переконання ОСОБА_1 , у Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду були всі підстави або визнати, що, дізнавшись про порушення свого права 15 грудня 2025 року, не маючи приводу припускати існування такого порушення до цієї дати і можливості дізнатися про нього, позивачка не пропустила строк звернення суду, або визнати наведені обставини обґрунтованими і поновити строк.
17. Також вказує, що у позовній заяві, поданій на виконання ухвали суду від 22 грудня 2025 року, зазначила нові доводи щодо початку строку перебігу строку звернення до суду та підстави для поновлення строку, однак суд першої інстанції їх проігнорував.
18. Звертає увагу і на те, що суд першої інстанції всупереч вимогам частини другої статті 241 КАС України не постановив ухвалу щодо клопотання про витребування доказів. За інформацією з ЄДРСР така ухвала у вигляді окремого процесуального документа не постановлювалась. У резолютивній частині оскаржуваної ухвали це питання не вирішено. Внаслідок цього суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення питання про поновлення строку звернення до суду.
19. Відмова у поновленні строку на звернення до суду спричиняє дискримінацію, порушення права на мирне володіння майном в контексті статей 14, 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).
Позиція інших учасників справи щодо апеляційної скарги
20. Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому не погодився з доводами апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, а тому просить залишити скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
21. Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач указав на правильність висновків суду першої інстанції щодо повернення позивачці позовної заяви, зазначивши, що ОСОБА_1 не навела обґрунтованих обставин та підстав, які б унеможливили звернення його до суду в межах встановленого КАС України строку.
22. ВРП вказала на необґрунтованість доводів позивачки про те, що суд першої інстанції не постановив ухвалу у виді окремого процесуального документа щодо її клопотання про витребування доказів.
Рух апеляційної скарги
23. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 11 лютого 2026 року залишила без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26 січня 2026 року, ухвалою від 18 лютого 2026 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 4 березня 2026 року призначила справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) за наявними у справі матеріалами на 16 квітня 2026 року.
Позиція Великої Палати Верховного Суду
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
24. Велика Палата Верховного Суду дослідила наведені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї доводи, перевірила матеріали справи, переглянула оскаржуване судове рішення і дійшла висновку про таке.
25. Положеннями статті 6 Конвенції визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
26. У статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
27. Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
28. Так, відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
29. Згідно із частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
30. Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
31. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
32. Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
33. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
34. Отже, спір у цій справі стосується проходження публічної служби і строк звернення до суду із цим позовом складає один місяць з дня, коли позивачка дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів унаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.
35. Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
36. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно із частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.
37. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачено статтею 123 КАС України, згідно із частиною першою якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
38. Якщо ж заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС України).
39. Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
40. Таким чином, суд перевіряє обставини пропуску строку на підставі клопотання особи, в якому наведено поважність причин пропуску строку, та поданих нею доказів, яким буде надано відповідну правову оцінку.
41. Процесуальний закон (стаття 121 КАС України) передбачає можливість поновлення строку звернення до адміністративного суду у разі, якщо цей строк було пропущено з поважних причин.
42. Частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
43. Норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Тобто поняття «поважні причини пропуску процесуальних строків» є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.
44. У разі якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
45. Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави виснувати про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Щоб переконатись, що особа могла і повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод, інтересів), суд повинен установити обставини, які б беззаперечно свідчили, що обізнаність особи була ймовірною, а ступінь ймовірності був високим і достатнім для висновку, що строк звернення до суду особа пропустила з поважних причин.
46. Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
47. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
48. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
49. ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
50. У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).
51. Таким чином, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
52. Предметом оскарження у цій справі позивачка визначила рішення ВРП від 11 березня 2025 року № 475/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Житомирського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку» в частині незарахування ОСОБА_1 стажу роботи.
53. Зважаючи на викладене, суд першої інстанції правильно виснував, що до цієї категорії спорів підлягає застосуванню місячний строк звернення до суду, останнім днем якого у цьому випадку є 11 квітня 2025 року.
54. Натомість до суду з позовною заявою позивачка звернулася лише 18 грудня 2025 року, тобто з пропуском строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України.
55. В апеляційній скарзі, доводи щодо поважності пропуску строку звернення до адміністративного суду позивачка обґрунтовувала тим, що про порушення своїх прав дізналась лише з постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2025 року у справі № 990/139/25 [яка була внесена до ЄДРСР 15 грудня 2025 року], якою залишено без змін рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28 травня 2025 року.
56. Суд першої інстанції, оцінюючи такі покликання позивачки, вказав, що ухвалення Верховним Судом рішення від 28 травня 2025 року у справі № 990/139/25 не змінює моменту, коли в позивачки виникло право на звернення до суду з позовом, позаяк безпосередньо не стосується прийняття спірного рішення про звільнення. Рішення у справі № 990/139/25 не є тим юридичним фактом, який встановлює момент, коли позивачка могла дізнатися про прийняття спірного рішення про звільнення, та не є тими об`єктивними і непереборними обставинами в розумінні положень процесуального закону, які перешкоджали вчасно звернутися до суду із вказаним позовом.
57. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду звернув увагу, що позивачка 11 березня 2025 року була ознайомлена з наказом про звільнення, що сама не заперечувала. Отже, з часу ознайомлення з наказом позивачка була обізнана про порушення своїх прав, тобто з цієї дати почався перебіг місячного строку для звернення до суду з позовом.
58. Велика Палата Верховного Суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції. У цьому випадку обставини, за яких позивачка спочатку (протягом дев`яти місяців) не сприймала оспорюване нею рішення ВРП таким, що порушує її права. Однак згодом, послуговуючись інформаційними джерелами, зокрема формуванням певної судової практики, змінила своє ставлення до цього рішення [в частині незарахування стажу роботи], та почала вчиняти дії з метою його оскарження, свідчить про суто суб`єктивний (зміна ставлення) характер підстав пропуску строку звернення до суду, проте жодним чином не доводить існування об`єктивних перешкод чи обставин непереборної сили, що дійсно ускладнювали чи унеможливлювали звернення до суду в межах установленого процесуальним законом строку. 
59. Такий підхід до вирішення питання оцінки поважності причин звернення до суду відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду (див. постанови від 8 грудня 2025 року у справі № 990/337/25, від 8 жовтня 2025 року у справі № 990/328/25).
60. Окремо Велика Палата Верховного Суду звертає увагу позивачки на те, що незгода з оскаржуваним рішенням ВРП, яку вона мотивує, зокрема, формуванням Верховним Судом практики, недоліками в роботі ВРП, та у зв`язку із цим викладає й свої інші доводи, можуть обґрунтовувати підстави позову, однак не впливають на перебіг процесуальних строків для звернення до суду.
61. Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів, з тих підстав, що інформація, яку позивачка просить витребувати у ВРП не має жодного юридичного змісту при вирішенні питання про поновлення строку звернення до суду з цим позовом, адже не змінює початок відліку місячного строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України, протягом якого позивачка мала право звернутися до суду із заявленими позовними вимогами.
62. Покликання позивачки на ненадання судом першої інстанції оцінки всім її доводам щодо визначення перебігу строку звернення до суду та підстав для поновлення строку, викладеним в заяві, поданій на виконання вимог ухвали від 22 грудня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, є безпідставними. Суд першої інстанції надав повну та належну оцінку доводам в частині поважності причин пропуску строку звернення до суду.
63. У контексті доводів апеляційної скарги Велика Палата Верховного Суду нагадує, що за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
64. Оцінюючи обставини звернення ОСОБА_1 з позовом до суду з урахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ, а також положень частини п`ятої статті 122 КАС України, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наведеною нормою статті 122 КАС України встановлено місячний строк звернення до адміністративного суду, який не ставить під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідує легітимну мету щодо поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
65. Щодо аргументів позивачки про те, що відмова у поновленні строку на звернення до суду спричиняє дискримінацію відносно неї, порушує її право на мирне володіння майном в контексті статей 14, 1 Протоколу 1 Конвенції, Велика Палата Верховного Суду указує на таке.
66. Відповідно до принципу рівності перед законом до учасників справи застосовуються відповідні правила встановлені процесуальним законом, зокрема й щодо строків звернення до суду та підстав для їх поновлення. Визнання неповажними підстави пропуску строку звернення до суду, відмова у поновленні процесуального строку, не свідчить про дискримінацію, а базується виключно на оцінці судом поважності причин його пропуску безвідносно до особи позивача.
67. Аналогічно сама собою відмова суду в поновленні строку з огляду на неповажність причин пропуску строку не пов`язана з втручанням в мирне володінням майном особи. 
68. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви  ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду, оскільки скаржниця не навела об`єктивних підстав, які б унеможливили її звернення до суду в межах установленого частиною п`ятою статті 122 КАС України строку.
69. Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
70. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
71. Згідно з положеннями статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
72. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, адже оскаржувану ухвалу суд першої інстанції постановив з дотриманням норм матеріального та процесуального права, викладені в апеляційній скарзі твердження не спростовують правильності висновків суду.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26 січня 2026 року у справі № 990/592/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач О. А. Губська 
Судді:	О. В. Білоконь О. Л. Булейко І. А. Воробйова М. М. Гімон А. А. А. Ємець О. В. Кривенда М. В. Мазур       		Н. М. Мартинюк К. М. Пільков С. О. Погрібний Н. С. Стефанів Т. Г. Стрелець О. В. Ступак