БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
05.03.2026
Справа № 497/3181/25
Провадження № 2/497/556/26
Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2026 року            м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Кодінцевої С.В.,
за участю секретаря – Мунтянової В.Р.,
без участі сторін, 
розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Болград, цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Болградської міської ради Одеської області про визнання права власності, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся через свого представника до суду з даною заявою та просить постановити рішення, яким визнати за ним  ОСОБА_2 , право власності на житловий будинок з господарським будівлями і дворовими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , як за спадкоємцем за законом, ОСОБА_3 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.1-4), які згодом були уточнені (а.с.46-52).
Ухвалою суду від 04.12.2025 року позовна заява  ОСОБА_1 до Болградської міської ради Одеської області про визнання права власності була залишена без руху, та запропоновано позивачу усунути недоліки у строк не пізніше 10 днів з дня отримання копії ухвали, надавши належно оформлену позовну заяву, та усі необхідні документи (а.с.39), про що повідомлено заявника (а.с.40).
15.12.2025 року представник позивача ОСОБА_4 подала через канцелярію суду заяву про усунення недоліків зазначених в ухвалі суду від 04.12.2025 року та уточнення до позовної заяви (а.с.41-52).
В обґрунтування заяви заявник стверджує, що є сином померлого ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Його, заявника батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 все своє життя проживали в домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , яке відносилось до суспільної групи «робочий двір». Головую двору був батько заявника ОСОБА_3 , який за час свого життя не зареєстрував право власності на належне йому домоволодіння, що наразі стало перешкодою для оформлення спадкових прав заявника на вказане домоволодіння.
Зазначене стало приводом для звернення до суду.

Ухвалою від 16.12.2025 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 27.01.2026 року об 13:00 годині (а.с.53), про що повідомлено сторін по справі (а.с.54).
Цією ухвалою суд також витребував у приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. копії спадкових справ щодо майна: 
- ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 
- ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.37).
13.01.2026 року приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. була надана відповідь що спадкова справа відносно майна померлої ОСОБА_5 не відкривались (а.с.58-60) Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 05.01.2026 року спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1  заводилась приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвою В.Б.  (а.с.53)
У підготовче засідання 27.01.2026 року:
- позивач не прибув, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлявся згідно вимог чинного законодавства, на адресу суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність з підтриманням уточнених позовних вимог у повному обсязі (а.с.83). 
- представник відповідача - не прибув, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлявся згідно вимог чинного законодавства. На адресу суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав цілком і беззаперечно (а.с.47).
Протокольною ухвалою суду від 27.01.2026 року підготовче засідання відкладено до 11:00 години 05.03.2026 року. 
Зобов`язано приватного нотаріусу Болградського районного нотаріального округу Станєву Валентину Борисівну надати суду в строк до 19.02.2026 року копію спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкова справа № 175/2025.
02.02.2026 року на адресу суду від приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Станєвої В.Б. надійшла спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.66-77).

В підготовче засіданні 05.03.2026 року 
- позивач не прибув, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлявся згідно вимог чинного законодавства. На адресу суду надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог (а.с.78);
- представник позивача також не прибула, наполягала на задоволенні вимог позивача та розгляд справи просила здійснювати у її відсутність і у відсутність позивача (а.с.79);
- представник відповідача - не прибув, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлявся згідно вимог чинного законодавства. На адресу суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав цілком і беззаперечно (а.с.47).
Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. 

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Судовим розглядом встановлено, що станом на 14.04.1991 року домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за особовим рахунком № НОМЕР_1 відноситься до робочого типу двору та в ньому зареєстровані та проживали:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - голова двору
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 – дружина.
Зазначене підтверджується довідкою про зареєстрованих осіб у житловому приміщені будинку, виданою старостою с. Залізничне Болградського району Одеської області від 10.12.2024 у томі що згідно записів по господарської книги с. Залізничне за період з 1991 по 1995 роки (а.с.13).
13.02.2025 року Комунальним підприємством «Болградське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на замовлення ОСОБА_1 (а.с.26-31).
Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема відповідно до Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженої з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. 
Вказана Інструкція передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). 
Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. 
В свою чергу, погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. 
Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, а саме: Технічних вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року № 112/5, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім`ї. 
Глава сім`ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім`ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім`ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім`ї, відносяться до господарства колгоспників. 
Господарства «пенсіонерів», які не мають працюючих членів сім`ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по цивільній справі №6-145цс13 Порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. 
Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади. 
З огляду на викладене, власником житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою:   АДРЕСА_1 був  ОСОБА_3 , як голова робочого двору. 

Щодо визнання права власності в порядку спадкування.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько заявника ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 18.07.1998 року виданого Залізничненською сільською Болградського району Одеської області, актовий запис №32 (а.с.31).
Після смерті  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4  відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема, на житловий будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1  (а.с.18)
Рішенням Болградського районного суду від 22.09.2025 року встановлено юридичний факт, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є рідним сином ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлено факт, того що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12-13).
Згідно довідки про склад сім?ї Болградської міської ради Одеської області за №117 від 23.04.2025 року (а.с.15) на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1  померлий проживав один (а.с.15).
Дружина спадкодавця ОСОБА_5 – мати позивача також померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 25.09.1997 року виданого Залізничненською сільською Болградського району Одеської області (а.с.31) 
Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №83785792 від 05.01.2026 року спадкова справа після смерті  ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_7 не заводилась (а.с.53).
06.11.2025 складено та затверджено ТОВ «Оціночка компанія реал естет СПТ» звіт про незалежну оцінку об`єкта нерухомості житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якого становить 106670 гривень (а.с.18-25).
За результатами вивчення копії спадкової справи №175/2025 щодо майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , надісланої приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвою В.Б. (а.с.66-77) вбачається, що:
- 01.10.1997 року ОСОБА_3 було складено заповіт на ім`я сина ОСОБА_1 , яким спадкодавець заповів йому все своє майно, права та обов`язки (а.с.72);
- 05.11.2025 року ОСОБА_6 подав заяву про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті батька ОСОБА_3 (а.с.68).
Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належне ОСОБА_3 домоволодіння розташованого за адресою  АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкоємцем, якого є його син ОСОБА_6 , нотаріусом відмовлено на підставі постанови від 05.11.2025 року у зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу, що підтверджує його право власності на нерухоме майно (а.с.35).
При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини. 
Оскільки спадщина відкрилася в 1998 року до вказаних правовідносин слід застосувати положення ЦК України 1963 року.
Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом (ст.524 ЦК 1963 року).
Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.
Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини (ст.525, ст.526 ЦК України 1963 року).
Відповідно до ст.534 ЦК України кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.
Згідно ст.548 ЦК України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.
Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Положеннями ст.549 ЦК України 1963 року визначено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:
1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;
2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, позивач ОСОБА_6 як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_3 на підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування за заповітом, набув право на це майно, тобто на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташований за адресою:  АДРЕСА_1 .
Згідно вимог діючого законодавства на час розгляду справи, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч.4 ст.182 ЦК України). 
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із подальшими змінами і доповненнями. 
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. 
Згідно п.9 Порядку … разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. 
У разі коли оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. 
У відповідності з п.п.23, 24 Порядку … за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування. 
За результатом розгляду заяви державний реєстратор, уповноважена особа невідкладно повертає заявникові оригінали документів, поданих для державної реєстрації (крім заяви, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, інших заяв, що подавалися суб`єкту державної реєстрації прав або нотаріусу, та документа, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав), видає витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав у паперовій формі (у разі його формування у паперовій формі) чи у разі відмови у проведенні державної реєстрації прав - рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі (за бажанням заявника). На заяві, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, заявником у довільній формі зазначаються відомості про отримання документів у повному обсязі та проставляється власний підпис. 
Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком … (п.40). 
Так, згідно п.42 Порядку ... для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 
1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 
2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. 
Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. 
Разом з цим, п.43 Порядку … визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 
1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 
2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. 
Враховуючи наявність рішення нотаріуса, як державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що є підставою для здійснення державної реєстрації прав та їх обтяжень, то суд вважає, що позивач реалізував своє право на захист в позасудовому порядку, внаслідок чого звернувся з даним позовом до суду. 

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Даний підхід, закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. 

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України).
Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.
При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.
Підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає позовні вимоги позивача цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 13, 76-81, 83, 95, 247 ч.2, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 293-294, 315, 354, 355 ЦПК України, суд –

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Болградської міської ради Одеської області про визнання права власності – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 ,   ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянином Республіки Молдови, паспорт НОМЕР_4 виданий від 22.11.2024 року, дійсний 22.11.2034, картка платника податків НОМЕР_5 , право власності на домоволодіння з господарськими будівлями і дворовими спорудами, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 як за спадкоємцем за заповітом після смерті батька  ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   С.В.Кодінцева