КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 760/29381/24 Апеляційне провадження № 22-ц/824/4972/2026	Головуючий у суді першої інстанції - Українець В.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар Цалко Д.М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, третя особа: Держава Україна в особі Президента України, про відшкодування майнової та моральної шкоди, 

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, згідно з яким просила: стягнути з відповідача на її користь спричинену їй прийняттям незаконного рішення від 23.09.2005 в цивільній справі № 2-8267/05 матеріальну шкоду у розмірі 420000 грн. та моральну шкоду у розмірі 892000 грн., а всього 1312000 грн.
Позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2005 року задоволено позов заступника прокурора Тернопільської області, її та її сина було визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що становить 37/100 частин квартири АДРЕСА_1 , та зобов`язано відділ реєстраційної та міграційної роботи Тернопільського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справи в Тернопільській області зняти її з реєстраційного обліку з цієї квартири.
У результаті виконання вказаного рішення вона була виселена з квартири та офіційно знята з реєстрації місця проживання з 07 квітня 2006 року.
Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2005 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 07 листопада 2017 року заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2005 року було скасовано. Провадження у справі у частині позовних вимог до її сина було закрито у зв`язку із його смертю. Стосовно неї було ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову заступника прокурора Тернопільської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Разом з тим, Виконавчий комітет Тернопільської міської ради відмовляється видати їй квартиру замість тої, яку в неї відібрали або сплатити їй вартість квартири через те, що у ради немає квартир для неї та в бюджеті немає коштів на відшкодування вартості квартири. 
Крім того, квартира АДРЕСА_1 була передана іншій особі на підставі рішення суду, тобто як зазначає Тернопільська міська рада, правомірно.
Влітку 2020 року вона звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з заявою про поворот виконання скасованого заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2005 року.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 липня 2020 року заяву про поворот виконання рішення суду було залишено без задоволення через пропуск строку на подання такої заяви.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 липня 2020 року було скасовано та встановлено, що строк нею пропущений не був. 
Проте, Тернопільський апеляційний суд розглянув по суті її заяву про поворот виконання рішення суду та прийняв нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви через те, що у неї в результаті виконання скасованого рішення відібрали не квартиру (не майно), а певні майнові права на квартиру (оскільки квартира не була нею приватизована), а права це не майно, тому відшкодувати вартість того, що вона втратила в порядку ст. 444 ЦПК України не можливо.
Крім того, судом було зазначено, що її вимоги щодо повернення коштів в якості компенсації за втрату житлових прав можуть бути розглянуті судом лише у позовному провадженні за умови пред`явлення нею позову про відшкодування шкоди.
У зв`язку з зазначеним, вказувала, що заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2005 року, яке в подальшому було скасовано, як незаконне, їй була спричинена шкода у розмірі 420000 грн., яку вона визначила в сумі ринкової вартості (на момент подання позову) прав користування для проживання відібраним (аналогічним) житлом в м. Тернополі з моменту практичного виконання незаконного рішення 07 квітня 2006 року та до моменту подання позову в листопаді 2024 року.
Також, зазначала, що рішення суду, яким були відібрані у неї та сина майнові права довічного користування житлом з правом безоплатної його приватизації, фактично зробило їх безхатченками, її син не витримав та помер у 2014 році. Вона зареєстрована у соціальному закладі за адресою: АДРЕСА_2 , проте постійно проживати там фізично не можливо.
За вказаних обставин, просила стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 892000 грн.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні позову (т. 1, а.с. 209-217).
В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує, на незаконність відмови суду першої інстанції у задоволенні її клопотання про залучення Держави для участі у справі в якості співвідповідача, оскільки воно було заявлено під час підготовчого провадження.
У зв'язку з зазначеним, просить суд апеляційної інстанції повторно розглянути її клопотання і змінити процесуальний статус третьої особи - Держави в особі глави Президента України на статус співвідповідача.
Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, доданих нею на підтвердження пред`явлених позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (т. 2, а.с. 1-12).
Учасники справи у судове засідання повторно не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача. Позивачка про причини своєї неявки у судове засідання суд не повідомила.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності позивачки, оскільки її повторна неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи,  заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2005 року задоволено позов заступника прокурора Тернопільської області, ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_2 було визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що становить 37/100 частин квартири АДРЕСА_1 , та зобов`язано відділ реєстраційної та міграційної роботи Тернопільського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справи в Тернопільській області зняти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстраційного обліку з цієї квартири (т. 1, а.с. 145-146).
Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2005 року залишено без змін (т. 1, а.с. 147-149).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 1, а.с. 150-152).
Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 07 листопада 2017 року заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2005 року було скасовано. Провадження у справі у частині позовних вимог до ОСОБА_2 було закрито у зв`язку із його смертю. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову заступника прокурора Тернопільської області про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням (т. 1, а.с. 153-155).
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 про поворот виконання рішення суду було залишено без задоволення через пропуск строку на подання такої заяви.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 липня 2020 року було скасовано та відмовлено в задоволенні заяви через те, що у ОСОБА_1 у результаті виконання скасованого рішення відібрали не квартиру (не майно), а певні майнові права на квартиру (оскільки квартира не була нею приватизована), а права це не майно, тому відшкодувати вартість того, що вона втратила в порядку ст. 444 ЦПК України неможливо.
Звертаючись до суду з позовом та заявляючи свої позовні вимоги саме до міськрайонного суду Тернопільської області, позивачка посилалася на те, що заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2005 року, яке в подальшому було скасовано, як незаконне, їй була спричинена майнова та моральна шкода, оскільки на підставі вказаного судового рішення у неї та її сина були відібрані майнові права довічного користування житлом з правом безоплатної його приватизації, що фактично зробило їх безхатченками.
Так, відповідно до ч. 11 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.
Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine), № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).
Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 та 1176 ЦК України. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, покладається на державу, а не на суд.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 454/3208/16-ц, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.
Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне відповідальність, установлену законом.
Закони України не передбачають можливості розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.
Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.
Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, яку завдала держава, є вона сама, а її органи відповідно до їхньої компетенції є представниками держави (ч. 4 ст. 58 ЦПК України). Поведінка органів, через які діє держава у цивільних відносинах, розглядається як поведінка держави у цих відносинах. 
З огляду на припис ч. 2 ст. 19 Конституції України органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах. Якщо інтереси держави як відповідача у цивільному процесі представляє орган, який не має повноважень у спірних правовідносинах, це не є підставою для визнання відповідача неналежним, ним залишається держава.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (ч. 5 ст. 1176 ЦК України).
Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних із розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можна розглядати за правилами будь-якого судочинства. Позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі № 757/52728/23-ц.
У свою чергу, ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Таким чином, встановивши, що  ОСОБА_1 як у позовній заяві, так і у поясненнях в судовому засіданні наголошувалось, що саме Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області має нести майнову відповідальність, оскільки цим судом прийнято незаконне рішення, яке спричинило їй шкоду, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області не є належним відповідачем у справі.
Посилання апелянта на незаконність відмови суду першої інстанції у задоволенні її клопотання про залучення Держави для участі у справі в якості співвідповідача, оскільки воно було заявлено під час підготовчого провадження, колегія суддів вважає безпідставними, адже, як вбачається з матеріалів справи, клопотання позивачки про залучення до участі у справі в якості співвідповідача - державу Україна в особі Президента України було подано позивачем з пропуском встановленого законодавством строку (ч. 1 ст. 51 ЦПК України), оскільки підготовче провадження вже було закрите.
При цьому, слід зауважити, що суд апеляційної інстанції не має процесуальних повноважень замінювати неналежного відповідача на належного, оскільки заміна сторони відповідно до ст. 51 ЦПК України допускається виключно в суді першої інстанції до закінчення підготовчого провадження.
Інші доводи апеляційної скарги колегією суддів оцінюються критично, адже останні зводяться виключно до того, що, на думку позивача, саме відповідач, як винна особа, повинен нести відповідальність, проте такі твердження не узгоджуються з вимогами закону, який у даному випадку покладає відповідальність саме на державу.
Отже, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивачки належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне і правильне по суті рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, третя особа: Держава Україна в особі Президента України, про відшкодування майнової та моральної шкоди - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 09 березня 2026 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук
Судді В.А. Шебуєва 
О.В. Кафідова