ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2605/25  Номер провадження 22-ц/814/1101/26	Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: А.І.Дорош, Триголов В.М.
розглянув в порядку письмового провадження без виклику учасників в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 01 жовтня 2025 року (час ухвалення судового рішення з 10:17:50 до 10:38:30; дата виготовлення повного тексту судового рішення - 06.10.2025) у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області до ОСОБА_1 про стягнення надмірно отриманих коштів.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в:

У червні 2025 року Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області звернулося до суду із зазначеним позовом, просило ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь надмірно отримані кошти в розмірі 21 613,32 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області перебував ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (пенсійна справа №1601014087), який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та отримував пенсію за вислугу років згідно ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Згідно довідки від 13.08.2024 року №134/вн/15-06 ОСОБА_1 з 02.03.2021 проходить службу в Державному бюро розслідувань. У зв`язку з внесенням змін до ст.2 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які набрали чинності 09.08.2024, щодо розповсюдження права на пенсійне забезпечення відповідно до цього Закону на осіб, які проходять службу в органах Державного бюро розслідувань, виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.09.2024 року було припинено.
За період з 09.08.2024 по 31.08.2024 року по пенсійній справі ОСОБА_1 утворилась переплата пенсії в розмірі 21 613,32 грн. 
Листом Головного управління від 07.02.2025 року №1600-0404-8/10358 ОСОБА_1 повідомлено про переплату з проханням повернути кошти добровільно. На час звернення до суду сума переплати ОСОБА_1 не внесена на рахунок Головного управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Полтави від 01 жовтня 2025 року в задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області до ОСОБА_1 про стягнення надмірно отриманих коштів відмовлено.

ГУ ПФУ в Полтавській області в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно викладені обставини і доводи позовної заяви та стверджується, що суд у порушення вимог процесуального закону дійшов хибних висновків про те, що у діях відповідача відсутня неправомірна поведінка або надання ним неправдивих документів для призначення або перерахування пенсії. 

Відзив на апеляційну скаргу до Полтавського апеляційного суду не надходив, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Судом встановлено, що на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області перебував  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1  (пенсійна справа №1601014087), який отримував пенсію за вислугу років відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
З 09.08.2024 року набули чинності зміни до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Згідно довідки ДБР від 13.08.2024 року №134/вн/15-06 ОСОБА_1 з 02.03.2021 року проходить службу в Державному бюро розслідувань (а.с.6), у зв`язку з чим відсутні підстави для продовження виплати пенсії за нормами вказаного Закону.
Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з 01.09.2024 року припинило виплату пенсії ОСОБА_1 та нарахувало переплату пенсії за період з 09.08.2024 року по 31.08.2024 року в розмірі 21 613,32 грн.
З метою досудового врегулювання питання щодо відшкодування надміру виплачених коштів на адресу відповідача було направлено лист з пропозицією добровільного внесення коштів №1600-0404-8/10358 від 07.02.2025року(а.с.13). Переплачені кошти не повернуті добровільно .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Предметом позову у цій справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача розміру надмірно виплаченої пенсії за період з 09.08.2024 по 31.08.2024.
За ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, то стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15, Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №910/1531/18.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби. Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту та Державної кримінально виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється.
Відповідно до ст. 2 вказаного Закону військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Згідно ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи з судовому порядку.
Отже, стягнення виплаченої надміру суми пенсії можливе за наявності однієї з двох умов: зловживання з боку особи, яка отримує пенсію або подання нею недостовірних даних. Вищевказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У позовній заяві ГУ ПФУ у Полтавській обласні не навело обставин, підтверджених належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, про те, що виплата пенсії відповідачу у більшому розмірі стала наслідком його неправомірних дій, зокрема подання ним недостовірних даних (відомостей) органу ПФ України. 
Районним судом встановлено, що після набрання чинності змін до Закону № 2262 відповідачем, на виконання вимог статті 60 Закону № 2262, надіслано в установленому законодавством порядку до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області довідку, в якій поінформовано територіальний орган Пенсійного фонду України про факт проходження служби в ДБР з 02.03.2021 року.
З урахуванням викладеного слід визнати правильним висновок суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ОСОБА_1 вчинив будь-які зловживання зі свого боку або подав позивачу недостовірні дані під час нарахування (перерахунку) та виплати йому пенсії. Матеріали справи не містять жодних доказів, за якими можна було б відстежити шлях та причину виникнення помилки при перерахунку пенсії, та з`ясувати, що дана помилка є безпосередньо рахунковою, чи помилкою, пов`язаною з неналежним виконанням обов`язків службовими особами, відповідальними за обчислення та нарахування (перерахування) пенсії, а також здійснення контрольних та ревізійних функцій. Тобто позивачем не доведено факту недобросовісності відповідача.
Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.
В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення. 
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 01 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду безпосередньо протягом тридцяти з дати виготовлення повного тексту постанови.
Повний текст постанови виготовлено 18 березня 2026 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді А.І. Дорош

В.М. Триголов