Справа №333/9121/25
Провадження №2/333/729/26
РІШЕННЯ
Іменем України
20 квітня 2026 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого – судді Тучкова С.С., за участю секретаря судового засідання Шелесько Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу №333/9121/25 за позовом фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу, -
в с т а н о в и в:
Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просить суд стягнути на його користь з відповідача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 3620 грн. 93 коп., витрати на оплату судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп. (за подання позову), а також витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 12793,30 гривень. В обґрунтування позову зазначено, що між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_2 (страхувальник) було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 204649596 від 24.06.2021 року, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням забезпеченого транспортного засобу «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_1 . У відповідності до умов даного Полісу, ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь особи, якій було завдано шкоду об`єктом страхування. 11 листопада 2021 року, о 10-15 годині, по вул. Шкільна, буд.19, у м. Запоріжжя, АЗС «Укрнафта», ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_1 , перед початком руху не впевнився в безпеці, почав рух та допустив відрив паливного пістолету від паливного шлангу, в результаті чого автомобіль та паливний пістолет з паливним шлангом АЗС «Укрнафта» отримали механічні пошкодження, завдано матеріальні збитки, після чого залишив місце ДТП, що підтверджується постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2021 року по справі №333/8288/21. Дії ОСОБА_2 кваліфіковані за ст. 124 КУпАП та ст.122-4 КУпАП. Потерпілий від вищезазначеної ДТП – ОСОБА_2 (власник «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_1 ) звернувся до страхової компанії ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою на виплату страхового відшкодування. Співробітниками ПрАТ «СК «ВУСО» 21.12.2021 року було здійснено огляд автомобіля «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_1 , та складено акт (дефектна відомість) огляду ТЗ – заява на виплату, ремонтна калькуляція, фото-таблицю пошкоджень. Факт ДТП від 11.11.2021 року визнаний ПрАТ «СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується страховим актом №2198152-1 від 24.12.2021 року. Виконуючи взяті на себе зобов`язання по полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №204649596 від 25.06.2021 року, на підставі страхового акту, на виконання вимог ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України співробітниками ПрАТ «СК «ВУСО» було проведено розрахунок суми страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи у сумі 3620 грн. 39 коп. задля відновлення транспортного засобу «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується платіжним дорученням про виплату страхового відшкодування №61253 від 24.12.2021 року. Оскільки відповідач залишив місце ДТП, про що зазначено в постанові Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2021 року по справі №333/8288/21, ПрАТ «СК «ВУСО», виплативши потерпілій стороні страхове відшкодування, в порядку положень ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» набув право регресної вимоги до страхульника, особи яка спричинила ДТП та в подальшому залишила місце ДТП. 29.07.2024 року ПрАТ «СК «ВУСО» (первісний кредитор) та ФОП ОСОБА_1 (новий кредитор) уклали договір № 29/07/2024 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у додатку №1 до договору. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №204649596 від 25.06.2021 року. 01.02.2024 року між ФОП « ОСОБА_1 » з одного боку (клієнт) та адвокатом Трикозом Д.Є., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 18.05.2017 року №6070/10, був укладений договір №88 про надання правової (правничої) допомоги від 01.02.2024 року. 
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив суд про розгляд справи без його участі, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Відповідач, будучи повідомленим судом належним чином про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Надав суду заяви, в яких просив розглядати справу без його участі, зменшити витрати на правову допомогу у зв`язку з їх необґрунтованістю, застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило страхове відшкодування ще 24.12.2021 року, а також зазначив, що є військовослужбовцем і надав копію свого посвідчення учасника бойових дій.
Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 11 листопада 2021 року, о 10-15 годині, по вул. Шкільна, буд.19, у м. Запоріжжя, АЗС «Укрнафта», ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_1 , перед початком руху не впевнився в безпеці, почав рух та допустив відрив паливного пістолету від паливного шлангу, в результаті чого автомобіль та паливний пістолет з паливним шлангом АЗС «Укрнафта» отримали механічні пошкодження, завдано матеріальні збитки, після чого залишив місце ДТП. Вказаними діями водій порушив п.п.10.1, 2.10А ПДР України (а.с.10-11).
За наслідком вказаної дорожньо-транспортної пригоди, водія ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності і згідно з постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.12.2021 року по справі №333/8288/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.122-4, 124 КУпАП (а.с.10-11). 
Відповідно до полісу № 204649596 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_2 було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, забезпечений транспорт «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_1 , строк дії договору з 00:00 годин 25.06.2021 року по 24.06.2022 року включно (а.с.4).
Згідно з умовами Полісу № 204649596 від 24.06.2021 року, на підставі страхового акту №2198152-1 від 24.12.2021 року, заяви про страхове відшкодування та зібраних документів, ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило виплату ПАТ «Укрнафта» страхового відшкодування в розмірі 3620 грн. 39 коп., що підтверджується платіжним дорученням №61253 від 24.12.2021 року (а.с.15-16, 17, 18, 21-22, 23, 24).
29.07.2024 року ПрАТ «СК «ВУСО» (первісний кредитор) та ФОП ОСОБА_1 (новий кредитор) уклали договір № 29/07/2024 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у додатку №1 до договору. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №204649596 від 25.06.2021 року (а.с.25-26).
На підставі ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, наявність вини в діях ОСОБА_2 у скоєні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 11.11.2021 року, додатковому доказуванню не підлягає.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі №48553/99 за заявою «Совтрансавто-Холдинг проти України», а також відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі №28342/95 за заявою «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст.6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина, судового розгляду.
Таким чином, вказана дорожньо-транспортної пригоди сталася з вини ОСОБА_2 , який керував автомобілем «Volkswagen Polo», державний номерний знак НОМЕР_1 . У результаті ДТП автомобіль та паливний пістолет з паливним шлангом АЗС «Укрнафта» отримали механічні пошкодження, завдано матеріальні збитки.
Згідно із частинами першою та другою статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з вимогами статті 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, провадження № 14-176цс18 (пункти 68-70): стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування» з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст.38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Таким чином, відносини між сторонами у справі регулюються правилами ст.1191 ЦК України та ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин.
Страховик відповідача виконав свої зобов`язання за договором обов`язкового страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.
Відносини між відповідачем та його страховиком регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Згідно з п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.
Приймаючи до уваги ст.1191 ЦК України, ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до яких особа, яка відшкодувала шкоду завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, а тому у позивача виникло право зворотної вимоги до відповідача.
За таких обставин, суд вважає, що позивачем правомірно заявлено вимогу до відповідача з приводу відшкодування матеріальної шкоди в сумі 3620,39 грн., що є сумою страхового відшкодування, сплаченою страховиком відповідача на користь потерпілої особи за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, та яка підлягає стягненню у порядку регресу з відповідача, як особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що відповідає правовій позиції, сформованій Верховним Судом у Постанові від 03 вересня 2018 року справа №464/1937/16, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, провадження № 14-176цс18 (пункти 68-70). 
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, в зв`язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі.
Посилання відповідача на те, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із спливом позовної давності не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч. ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Як убачається із матеріалів справи, 24.12.2021 року ПрАТ «СК «ВУСО» було проведено розрахунок суми страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи у сумі 3620 грн. 39 коп. 
До спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до Закону України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» доповнено Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п.12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину.
Вказаний Закон набрав чинності 02.04.2020 року, а тому строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину.
Строк позовної давності за всіма вимогами, що виникли після 02 квітня 2017 року, та на які поширюється загальна позовна давність у три роки вважаються продовженим на підставі п.12 Прикінцевих та перехідні положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленої Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Карантин в Україні було безперервно встановлено з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року.
Крім того, пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.Пункт 19 розділу було виключено на підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025 року, який набрав чинності 04.09.2025 року.
Таким чином, трирічний строк позовної давності продовжувався і у період дії воєнного стану до набранням чинності Законом № 4434-IX від 14.05.2025 року – 04.09.2025 року.
На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. 
Однак, відповідач є військовослужбовцем Збройних Сил України та учасником бойових дій, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України – у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відповідач як військовослужбовець та учасник бойових дій звільнений від сплати судового збору у даній справі.
Водночас, відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, у разі звільнення сторони від сплати судового збору судовий збір стягується з іншої сторони або компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки у даній справі відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі закону, а позовні вимоги задоволені повністю, суд дійшов висновку, що судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 12793,30 грн.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Згідно з вимогами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
Витрати на правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо. Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).
Як вбачається з матеріалів справи, професійна правова допомога позивачу надавалася адвокатом Трикозом Д.Є. на підставі договору про надання правничої допомоги від 01.02.2024 року (а.с.34-35).
На підтвердження факту надання професійної правничої допомоги надано також акт приймання-передачі правової допомоги від 12.03.2024 року і квитанцію до прибуткового касового ордеру. 
Разом з тим, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному позивачем розмірі у сумі 12793,30 грн, адже такий розмір, окрім іншого, має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
В даному випадку суд дійшов висновку про те, що визначений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним та неспівмірним із складністю справи, ціною позову, а також складністю та обсягом наданих адвокатом послуг, витраченим ним часом.
При визначенні розміру судових витрат, що підлягають відшкодуванню, суд виходить з того, що справа про стягнення шкоди в порядку регресу для кваліфікованого юриста не є спором значної складності, не потребує дослідження великого обсягу доказів та залучення багатьох учасників. У провадженні адвоката перебуває значна кількість аналогічних справ, тобто вони є типовими. Фактично адвокатом складено лише один процесуальний документ у справі – позовну заяву, що не є великими за обсягом та складним за змістом. З урахуванням категорії справи складання позову не потребує від професійного адвоката значної кількості часу і зусиль. У судових засіданнях адвокат участі не брав.
Отже, враховуючи заперечення відповідача проти відшкодування вказаних витрат, з урахуванням категорії справи, рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин, наявності усталеної судової практики розгляду справ цієї категорії, ціни позову, обсягу наданих позивачу послуг з правничої допомоги, змісту поданих процесуальних документів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, їхньої дійсності та необхідності, суд, керуючись принципами верховенства права, справедливості та пропорційності, відповідно до вимог ст.137 ЦПК України, дійшов висновку, що справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу – 724,19 грн.
Керуючись ст.ст. 1166, 1191 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст.10-13, 77-80, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-
в и р і ш и в:
Позов фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу – задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_3 ) завдані збитки в порядку регресу у розмірі 3620 (три тисячі шістсот двадцять) гривень 93 копійки.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_3 ) витрати на правову допомогу у розмірі 724 (сімсот двадцять чотири) гривні 19 копійок.
Компенсувати фізичній особі – підприємцю ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_3 ) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати на оплату судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Повний текст судового рішення складено 20 квітня 2026 року.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя           С.С. Тучков