ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 р. 	Справа № 440/13267/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Семененко М.О. , Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова) від 10.12.2025 по справі № 440/13267/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 
про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд: 
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 винагороди відповідно до підпункту “б” пункту 1 статті 9-2 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 № 18 “Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських”, наказу МВС України від 18.03.2016 № 118 “Про затвердження Інструкції про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, розвідувального органу Адміністрації Державної прикордонної служби України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, а саме за знищення військової, бойової (спеціальної, спеціалізованої) техніки противника в період з 17.02.2025 по 24.03.2025 у розмірах визначених наказами командира Військової частини НОМЕР_2 від 21.04.2025 № 104ад, від 20.05.2025 № 150ад, від 23.07.2025 № 221ад;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 винагороди відповідно до підпункту “б” пункту 1 статті 9-2 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 № 18 “Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських”, наказу МВС України від 18.03.2016 № 118 “Про затвердження Інструкції про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, розвідувального органу Адміністрації Державної прикордонної служби України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, а саме за знищення військової, бойової (спеціальної, спеціалізованої) техніки противника в період з 17.02.2025 по 24.03.2025 у розмірах визначених наказами командира Військової частини НОМЕР_2 від 21.04.2025 № 104ад, від 20.05.2025 № 150ад, від 23.07.2025 № 221ад.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що сторонами не оскаржується факт знищення Позивачем ворожої техніки противника, а також встановлений розмір винагороди за знищення ворожої техніки противника, який визначений в наказах Командира Військової частини НОМЕР_2 . Виходячи із норми частини п`ятої статті 17 Конституції України, а також виходячи із норми п. «б» ч. 1 ст. 9-2 Закону № 2011-XII, у редакції Закону № 3633-IX від 11.04.2024, не зважаючи на не виконання Урядом вимог першого абзацу пункту 3 Закону № 3633-IX від 11.04.2024, суд першої інстанції, в цій справі, безпідставно не застосував норму частини шостого статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме аналогію Закону. Так, матеріалами справи підтверджується, що Позивач перебував у службовому відрядженні у Збройних Силах України, а саме у Військовій частині НОМЕР_3 та направлений у оперативне підпорядкування до Військової частини НОМЕР_2 де і виконував визначенні йому завдання по знищенню військової техніки противника. Встановлений розмір виплати винагороди за знищення ворожої техніки противника командиром Військової частини НОМЕР_2 наказами від 21.04.2025 № 104ад, від 20.05.2025 № 150ад, від 23.07.2025 № 221ад визначався на підставі наказу Міністра оборони України від 18.09.2020 року № 340, яким затверджено Порядок виплати спірної в цій справі винагороди, який прийнятий на виконання вимог Постанови КМУ № 18 від 20.01.2016 та застосовується в Збройних Силах України.
Військова частина НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому проти її задоволення заперечувала та просила відмовити. Вказала, що наказ Міністерства внутрішніх справ України від 18.03.2016 року № 188 не може вважатися нормативно-правовим актом, який прийнято уповноваженим органом з метою реалізації п. «б» ч. 1 ст. 9-2 Закону № 2011-XII, у редакції Закону № 3633-IX від 11.04.2024. З постанови № 18 та Інструкції № 188 випливає, що цими нормативно- правовими актами врегульовано окремі правовідносини, які виникали під час проведення АТО/ОСС. Водночас застосування цих нормативно-правових актів до спірних у цій справі правовідносин є безпідставним. Вважає, що на момент виникнення спірних правовідносин ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, яка зобов`язаний діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, - не мала законодавчих підстав для виплати позивачу спірної винагороди, оскільки Законом № 2011-XII передбачено, що порядок виплати та розміри цієї винагороди встановлюються саме Кабінетом Міністрів України. Однак Кабінетом Міністрів України не було встановлено порядку виплати та розміри спірної винагороди.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу за контрактом осіб офіцерського складу у Військовій частині НОМЕР_1 в період з 25.03.2018 року по 30.06.2025 року.
З 30.06.2025 року відповідно до наказу командира НОМЕР_4 окремої авіаційної ескадрильї Державної прикордонної служби України Військової частини НОМЕР_5 від 26.06.2025 № 278-ОС виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, в зв`язку зі звільненням в запас Збройних Сил України.
В період проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 був направлений у службове відрядження до Військової частини НОМЕР_3 Збройних Сил України (17.02.2025 – 05.06.2025) з метою виявлення, спостереження, супроводження та вогневого ураження цілей противника.
За рішенням Командира Військової частини НОМЕР_3 виконував вищезазначені завдання у складі зведеного вертольотного загону оперативного підпорядкування Військової частини НОМЕР_2 Збройних Сил України.
12 червня 2025 року позивач звернувся з рапортом до командира НОМЕР_4 окремої авіаційної ескадрильї Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ), в якому, враховуючи норму статті 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, норму статей 47, 116 Кодексу Законів про працю України, просив здійснити повний розрахунок грошового забезпечення в день виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення; здійснити виплату грошової винагороди відповідно до статті 9-2 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, а саме абзацу першого та другого вищезазначеної норми Закону із врахуванням Порядку визначеного Постановою КМУ № 168 від 28.02.2022 (зі змінами) в зв`язку з прийняттям безпосередньої участі у бойових діях, що забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони України під час мого відрядження до військової частини, а також знищення військової техніки противника, яка передбачена нормами частини першої та другої Постанови КМУ № 18 від 20 січня 2016 року (чинна на час спірних правовідносин) “Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських”.
Листом № 09/2138-25-Вих від 18.06.2025 року позивачу повідомлено, що виплата винагороди за знищення військової техніки противника не здійснювалась, оскільки у відповідача відсутнє документальне підтвердження про знищення такої техніки позивачем.
На запит позивача від 07.08.2025 до командира Військової частини НОМЕР_2 , було надано відповідь листом № 648 від 14.08.2025, в якому зазначено, що підрозділ Військової частини НОМЕР_1 перебував в складі зведеного вертольотного загону оперативного підпорядкування Військової частини НОМЕР_2 . Після відпрацювання наказів про підтвердження знищення військової техніки противника витяги із наказів направлялись на Військову частину НОМЕР_3 для подальшої реалізації та відправки до Військової частини НОМЕР_1 (ДПСУ).
На адвокатський запит від 28.08.2025 року Військова частина НОМЕР_3 листом № 103/1107 від 05.09.2025, повідомила, що витяги із наказів командира Військової частини НОМЕР_2 про підтвердження знищення військової техніки противника за період з 17.02.2025 по 05.06.2025 (включно) були направленні до Військової частини НОМЕР_1 за вихідним номером № 103/1103 від 05.09.2025.
На адвокатський запит від 11.09.2025 року, листом Військової частини НОМЕР_1 № 09/3276-25-Вих від 12.09.2025 повідомлено, що винагорода, яка передбачена постановою КМУ від 20 січня 2016 р. № 18 “Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських” (надалі постанова № 18) виплачується в розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки, у межах бюджетних призначень пропорційно часу участі в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду (абзац 2 пункту 1 цієї постанови КМУ). Однак, розміри цієї винагороди, як то передбачено абзацом 2 пункту 1 постанови № 18 керівництвом відповідного державного органу, не визначені, тому відсутні підстави для її нарахування та виплати позивачу.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати винагороди за знищення військової, бойової (спеціальної, спеціалізованої) техніки противника в період з 17.02.2025 по 24.03.2025 у розмірах визначених наказами командира Військової частини НОМЕР_2 від 21.04.2025 № 104ад, від 20.05.2025 № 150ад, від 23.07.2025 № 221ад протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент виникнення спірних правовідносин відповідач, який зобов`язаний діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, - не мав законодавчих підстав для виплати позивачу спірної винагороди, оскільки Законом № 2011-XII передбачено, що порядок виплати та розміри цієї винагороди встановлюються саме Кабінетом Міністрів України. Однак Кабінетом Міністрів України не було встановлено порядку виплати та розміри спірної винагороди.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Закон України від 03.04.2003 № 661-IV «Про Державну прикордонну службу України» (далі по тексту - Закон № 661-IV), відповідно до Конституції України визначає правові основи організації та діяльності Державної прикордонної служби України (далі по тексту також - ДПСУ, Держприкордонслужба), її загальну структуру, чисельність, функції та повноваження.
Згідно із положеннями статті 1 Закону № 661-IV на ДПСУ покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 661-IV основними функціями ДПСУ зокрема є: охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії; забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; охорона суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні та контроль за реалізацією прав і виконанням зобов`язань у цій зоні інших держав, українських та іноземних юридичних і фізичних осіб, міжнародних організацій; ведення розвідувальної, інформаційно-аналітичної та оперативно-розшукової діяльності в інтересах забезпечення захисту державного кордону України згідно із законами України «Про розвідувальні органи України» та «Про оперативно-розшукову діяльність»; участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом, а також припинення діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), організованих груп та злочинних організацій, що порушили порядок перетинання державного кордону України; координація діяльності військових формувань та відповідних правоохоронних органів, пов`язаної із захистом державного кордону України та пропуску до тимчасово окупованої території і з неї, а також діяльності державних органів, що здійснюють різні види контролю при перетинанні державного кордону України та пропуску до тимчасово окупованої території і з неї або беруть участь у забезпеченні режиму державного кордону, прикордонного режиму і режиму в пунктах пропуску через державний кордон України та в контрольних пунктах в`їзду - виїзду.
Виконання зазначених у частині першій цієї статті функцій є оперативно-службовою діяльністю ДПСУ (частина 2 статті 2 Закону № 661-IV).
Частиною першою статті 6 Закону № 661-IV визначено, що ДПСУ є правоохоронним органом спеціального призначення і має таку загальну структуру: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону; територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону; Морська охорона, яка складається із загонів морської охорони; органи охорони державного кордону - прикордонні загони, окремі контрольно-пропускні пункти, авіаційні частини; розвідувальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 661-IV під час дії воєнного стану прикордонні загони у встановленому законом порядку можуть залучатися відповідними органами військового управління Збройних Сил України до ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту на державному кордоні України, міжнародного збройного конфлікту, відсічі збройній агресії проти України.
Згідно зі статтею 16 Закону № 661-IV умови грошового забезпечення військовослужбовців та оплати праці працівників ДПСУ визначаються законодавством.
Згідно із пунктами 3, 4 статті 19 Закону № 661-IV на ДПСУ відповідно до визначених законом завдань покладаються: участь у взаємодії із Збройними Силами України та іншими військовими формуваннями у відбитті вторгнення або нападу на територію України збройних сил іншої держави або групи держав; участь у виконанні заходів територіальної оборони, а також заходів, спрямованих на додержання правового режиму воєнного і надзвичайного стану.
Відповідно до частини першої та третьої статті 25 Закону № 661-IV держава забезпечує соціальний захист особового складу ДПСУ відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.
Військовослужбовці ДПСУ користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі по тексту - Закон № 2011-ХІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно зі ст. 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 1-2 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до ст. 9-2 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі – Закон № 2011-XII), у редакції Закону № 3633-IX від 11.04.2024, установлено, що на період дії воєнного стану (особливого періоду):
а) військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України;
б) військовослужбовцям виплачується винагорода за знищене (захоплене) озброєння та військову, бойову (спеціальну, спеціалізовану) техніку противника у розмірах від чотирьох до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
На момент виникнення спірних правовідносин Кабінетом Міністрів України не встановлено порядок та розміри винагорода за знищене (захоплене) озброєння та військову, бойову (спеціальну, спеціалізовану) техніку противника на виконання Закон № 2011-XII, у редакції Закону № 3633-IX від 11.04.2024.
Водночас, не прийняття Урядом Порядку спрямованого на виконання ст. 9-2 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” не повинно позбавляти позивача права на його соціальний захист як військовослужбовця.
Як встановлено апеляційним розглядом, ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу за контрактом осіб офіцерського складу у Військовій частині НОМЕР_1 в період з 25.03.2018 року по 30.06.2025 року.
В період проходження служби у Військовій частині НОМЕР_1 був направлений у службове відрядження до Військової частини НОМЕР_3 Збройних Сил України (17.02.2025 – 05.06.2025) з метою виявлення, спостереження, супроводження та вогневого ураження цілей противника.
За рішенням Командира Військової частини НОМЕР_3 виконував вищезазначені завдання у складі зведеного вертольотного загону оперативного підпорядкування Військової частини НОМЕР_2 Збройних Сил України.
Відповідно до Витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 21.04.2025 № 104ад "Про підтвердження знищення техніки противника 21.02.2025, 22.02.2025, 24.02.2025, 25.02.2025, 26.02.2025, 07.03.2025, 08.03.2025, 09.03.2025, 10.03.2025, військовослужбовцями військової частини НОМЕР_3 та військових частин НОМЕР_1 ДПСУ", підтверджено факти знищення техніки противника 21 лютого 2025 року, 22 лютого 2025 року, 24 лютого 2025 року, 25 лютого 2025 року, 26 лютого 2025 року, 07 березня 2025 року, 08 березня 2025 року, 09 березня 2025 року, 10 березня 2025 року, для виплати винагороди за знищення техніки противника на загальну суму 180742,50 грн. згідно списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ДПСУ відповідно Додатків 12, 13, 19, 21, 25, 30, 32, 33, до цього наказу, якими підтверджено знищення техніки противника. Пунктом 3 наказу визначено довести цей наказ до командира військової частини НОМЕР_1 ДПСУ, в частині, що стосується.
Відповідно до Витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 20.05.2025 № 150ад "Про підтвердження знищення техніки противника 26.02.2025, 27.02.2025, 28.02.2025, 11.03.2025, 13.03.2025, 14.03.2025, 15.03.2025, 17.03.2025, 19.03.2025, 20.03.2025, 21.03.2025, 22.03.2025, 23.03.2025, військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 ДПСУ", підтверджено факти знищення техніки противника 26.02.2025, 27.02.2025, 28.02.2025, 11.03.2025, 13.03.2025, 14.03.2025, 15.03.2025, 17.03.2025, 19.03.2025, 20.03.2025, 21.03.2025, 22.03.2025, 23.03.2025, військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 ДПСУ для виплати винагороди за знищення техніки противника на загальну суму 182700 грн. згідно списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ДПСУ відповідно Додатків 1, 2, 4 , 8, 9, 13, 15, 17, 20, 23 до цього наказу, якими підтверджено знищення техніки противника. Пунктом 3 наказу визначено довести цей наказ до командира військової частини НОМЕР_1 ДПСУ, в частині, що стосується.
Відповідно до Витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 23.07.2025 № 221ад "Про підтвердження знищення техніки противника 18.02.2025, 19.02.2025, 06.03.2025 військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 ДПСУ", підтверджено факти знищення техніки противника 18 лютого 2025 року, 19 лютого 2025 року, 06 березня 2025 року військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 ДПСУ для виплати винагороди за знищення техніки противника на загальну суму 28057,50 грн. згідно списку особового складу військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 ДПСУ відповідно Додатків 32, 37 до цього наказу, якими підтверджено знищення техніки противника. Пунктом 3 наказу визначено довести цей наказ до командира військової частини НОМЕР_1 ДПСУ, в частині, що стосується. 
В подальшому позивач 12.06.2025 звернувся до відповідача з рапортом, в тому числі щодо виплати винагороди за знищення ворожої військової техніки.
Листом № 09/2128-25-Вих від 18.06.2025 року 26 окрема авіаційна ескадрилья ДПС України повідомила позивача в тому числі про те, що виплата йому додаткової винагороди, яка передбачена Постановою № 168 за знищену військову, бойову (спеціальну, спеціалізовану) техніку противника не здійснювалася, оскільки з цього приводу відсутнє документальне підтвердження.
Водночас, листом № 103/1107 від 05.09.2025 Військова частина НОМЕР_3 повідомила ОСОБА_1 про те, що витяги з наказів командира військової частини НОМЕР_2 про підтвердження знищення техніки противника за період з 17.02.2025 по 05.06.2025 (включно) військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 були надіслані військовою частиною НОМЕР_3 до зазначеної військової частини за вих. № 103/1103 від 05.09.2025. 
Водночас, станом на момент розгляду справи, відповідачем не надано доказів, що за результатами отриманих витягів із наказів командира ВЧ НОМЕР_2 від 21.04.2025 № 104ад, від 20.05.2025 № 150ад, від 23.07.2025 № 221ад, прийнято мотивоване рішення.
Оскільки питанню щодо нарахування та виплати винагороди відповідно до підпункту “б” пункту 1 статті 9-2 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” має передувати прийняття рішення за наслідками розгляду відповідних рапортів (донесень, наказів) начальника (командира) підрозділу, подані відповідачу витяги з наказів відповідачем фактично не розглянуті та будь-якого рішення за наслідками його розгляду не прийнято, колегія суддів вважає, що з урахуванням вимог ч. 2 ст. 5, ч. 2 ст. 9 КАС України належним способом захисту прав позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду та зобов`язання відповідача розглянути питання про нарахування та виплату винагороди ОСОБА_1 відповідно до підпункту “б” пункту 1 статті 9-2 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, на підставі Витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 21.04.2025 № 104ад "Про підтвердження знищення техніки противника 21.02.2025, 22.02.2025, 24.02.2025, 25.02.2025, 26.02.2025, 07.03.2025, 08.03.2025, 09.03.2025, 10.03.2025, військовослужбовцями військової частини НОМЕР_3 та військових частин НОМЕР_1 ДПСУ", Витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 20.05.2025 № 150ад "Про підтвердження знищення техніки противника 26.02.2025, 27.02.2025, 28.02.2025, 11.03.2025, 13.03.2025, 14.03.2025, 15.03.2025, 17.03.2025, 19.03.2025, 20.03.2025, 21.03.2025, 22.03.2025, 23.03.2025, військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 ДПСУ", Витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 23.07.2025 № 221ад "Про підтвердження знищення техніки противника 18.02.2025, 19.02.2025, 06.03.2025 військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 ДПСУ", та прийняти мотивоване рішення за результатами їх розгляду, з урахуванням висновків суду.
З урахуванням наведеного, інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч. 2 ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, прийнявши нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 по справі № 440/13267/25 - скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_5 щодо не розгляду питання про нарахування та виплату винагороди ОСОБА_1 відповідно до підпункту “б” пункту 1 статті 9-2 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, на підставі Витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 21.04.2025 № 104ад "Про підтвердження знищення техніки противника 21.02.2025, 22.02.2025, 24.02.2025, 25.02.2025, 26.02.2025, 07.03.2025, 08.03.2025, 09.03.2025, 10.03.2025, військовослужбовцями військової частини НОМЕР_3 та військових частин НОМЕР_1 ДПСУ", Витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 20.05.2025 № 150ад "Про підтвердження знищення техніки противника 26.02.2025, 27.02.2025, 28.02.2025, 11.03.2025, 13.03.2025, 14.03.2025, 15.03.2025, 17.03.2025, 19.03.2025, 20.03.2025, 21.03.2025, 22.03.2025, 23.03.2025, військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 ДПСУ", Витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 23.07.2025 № 221ад "Про підтвердження знищення техніки противника 18.02.2025, 19.02.2025, 06.03.2025 військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 ДПСУ".
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_5 розглянути питання про нарахування та виплату винагороди ОСОБА_1 відповідно до підпункту “б” пункту 1 статті 9-2 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, на підставі Витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 21.04.2025 № 104ад "Про підтвердження знищення техніки противника 21.02.2025, 22.02.2025, 24.02.2025, 25.02.2025, 26.02.2025, 07.03.2025, 08.03.2025, 09.03.2025, 10.03.2025, військовослужбовцями військової частини НОМЕР_3 та військових частин НОМЕР_1 ДПСУ", Витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 20.05.2025 № 150ад "Про підтвердження знищення техніки противника 26.02.2025, 27.02.2025, 28.02.2025, 11.03.2025, 13.03.2025, 14.03.2025, 15.03.2025, 17.03.2025, 19.03.2025, 20.03.2025, 21.03.2025, 22.03.2025, 23.03.2025, військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 ДПСУ", Витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 23.07.2025 №221ад "Про підтвердження знищення техніки противника 18.02.2025, 19.02.2025, 06.03.2025 військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 ДПСУ", та прийняти мотивоване рішення за результатами їх розгляду, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині вимог - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	І.С. Чалий 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   З.Г. Подобайло