Головуючий І інстанції: Л.М. Петрова
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 р. 	Справа № 440/5513/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Ральченка І.М.,
Суддів: Катунова В.В. , Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.09.2025, по справі № 440/5513/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо невключення до складу грошового забезпечення, з якого обчислена грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік - 35 днів, за 2023 рік - 30 днів, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2024 роки - 126 днів, додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», а також ненарахування компенсації додаткової відпустки відповідно до ст. 19 Закону від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» за 2019 - 2024 роки - 60 днів;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та військову частину НОМЕР_2 виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік - 35 дів, за 2023 рік - 30 днів, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2024 роки - 126 днів та додаткової відпустки відповідно до ст. 19 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР “Про відпустки” за 2019 - 2024 роки - 60 днів, обчисливши розмір компенсації із розміру мого місячного грошового забезпечення, з урахуванням додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», та з урахуванням виплачених сум.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невключення до складу грошового забезпечення, з якого обчислена грошова компенсація ОСОБА_1 за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 та 2023 роки, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2024 роки, додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», а також ненарахування грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки відповідно до ст. 19 Закону від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» за період з 09.05.2021 по 08.02.2024.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 та 2023 роки, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2024 роки та додаткової відпустки відповідно до ст. 19 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР “Про відпустки” за період з 09.05.2021 по 08.02.2024, обчисливши розмір компенсації із розміру місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 , з урахуванням додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», та з урахуванням виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що додаткова винагорода на період дії воєнного стану є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців, з огляду на що грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення військовослужбовця, до складу якого не входить додаткова винагорода установлена Постановою КМУ № 168 від 28.02.2022.
Крім того, апелянт посилався на те, що звернення до суду здійснено позивачем із пропущенням строків у даній категорії справ.
Також апелянт зазначав, що не є належним відповідачем про справі, оскільки Військова частина НОМЕР_1 перебувала на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 .
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судовим розглядом, ОСОБА_1 з 03.08.2023 по 08.02.2024 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 40 від 08.02.2024 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас, при звільненні з військової служби виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток.
Позивач, не погодившись із не включенням щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», до складу суми місячного грошового забезпечення, з якого нараховувалась та виплачувалась компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій та компенсація за невикористану щорічну основну відпустку, звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що додаткова винагорода, запроваджена Постановою КМУ №168, як щомісячний додатковий вид грошового забезпечення має враховуватись у складі грошового забезпечення позивача, з якого обчислюється розмір компенсації за невикористані дні відпустки.
Колегія суддів переглядаючи дану адміністративну справу дійшла наступних висновків.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їхнього соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям і членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).
Положеннями частини другої статті 9 Закону № 2011-ХІІ визначено перелік складових грошового забезпечення, а саме: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
За правилами ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
За змістом ч. 1 ст. 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абз. 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону №2011-XII).
Відповідно до ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Із матеріалів справи встановлено що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 11.08.2016.
Отже, під час проходження служби позивач набув право на додаткову відпустку як учаснику бойових дій.
Крім того, відповідно до абз. 1 ст. 4 Закону України "Про відпустки" № 504/96-ВР установлені такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно зі ст. 19 Закону України "Про відпустки" (в редакції, чинній до 09.05.2021) жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
В подальшому, Законом №1401-IX від 15.04.2021 (набув чинності 09.05.2021) були внесені зміни до ст. 19 Закону "Про відпустки" та зазначена норма була викладена у наступній редакції: Одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Так, судовим розглядом встановлено, що станом на 2019-2022 ОСОБА_1 був батьком двох дітей до 15 років, з 2022 – трьох, а саме: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 12.02.2014), ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 від 30.07.2015), ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 від 19.10.2022). 
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_7 № 46 від 31.03.2025 ОСОБА_1 за час перебування на службі 2019-2025 відпустка, передбачена ст. 19 Закону України «Про відпустки» не надавалась.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивач з 09.05.2021 набув право на додаткову відпустку відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки», яка під час проходження служби не надавалась, що дає підстави для нарахування та виплати компенсації за невикористані дні такої додаткової відпустки.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
За умовами абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасники бойових дій (статті 5, 6) мають право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704), окрім тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців та розмірів надбавки за вислугу років також затверджено додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 2 Постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (пункт 3 Постанови № 704).
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначений Порядком № 260 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення, зокрема, включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану, допомоги.
Пунктом 16 розділу І Порядку № 260 встановлено, що виплата додаткових видів грошового забезпечення, не передбачених цим Порядком, здійснюється відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до пункту 6 розділу ХХХІ Порядку № 260 розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 168, у пункті 1 якої установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної прикордонної служби, виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000,00 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000,00 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
З матеріалів справи встановлено, що позивачу виплачувалась запроваджена Постановою № 168 додаткова винагорода.
Верховний Суд у постанові від 20.12.2024 у справі № 240/21650/23 зазначив, що за приписами підпункту 6 розділу ХХХІ Порядку № 260 до розрахунку компенсації за всі невикористані військовослужбовцем дні щорічної основної відпустки включено щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. Тому при обчисленні розміру таких виплат, відповідач був зобов`язаний урахувати суму винагороди, яку позивач отримував перед звільненням.
Отже, враховуючи те, що додаткова винагорода, запроваджена Постановою №168 є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, вказана винагорода входить до складу грошового забезпечення позивача (як розрахункова величина), з якого обчислюється розмір компенсації за всі невикористані позивачем дні оплачуваних відпусток.
Аналогічні правові висновки сформовано Верховним Судом у постановах від 10.04.2025 у справах № 240/2078/24, № 420/35446/23, від 22.05.2025 у справі № 240/4156/24, від 10.09.2025 у справі № 240/2400/24, від 30.10.2025 в справах № 240/33499/23, № 240/3749/24, від 29.01.2026 у справі № 240/31199/23 та від 05.03.2026 по справі № 320/4611/23, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи.
Таким чином, колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції, що відповідач протиправно не включив щомісячну додаткову винагороду, передбачену Постановою № 168, до складу суми місячного грошового забезпечення, з якого позивачу нараховувалась та виплачувалась компенсація за невикористані дні відпусток.
Щодо доводів апелянта про те, що звернення до суду здійснено позивачем із пропущенням строків у даній категорії справ, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, положення ст. 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема частиною другою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23 зазначила, що ст. 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Колегія суддів враховує, що до 18.07.2022 положення статті 233 КЗпП України не обмежували строком звернення право особи на звернення із заявою про вирішення трудового спору.
Водночас, згідно з частинами 1, 2 статті 233 КЗпП України (в редакції, яка набрала чинності з 19.07.2022) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Верховний Суд у постанові від 29 грудня 2025 року у справі № 580/9034/24 звертає увагу, що основним орієнтиром, який дозволив би однозначно визначати момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на виплату належного йому розміру грошового забезпечення, є дата ознайомлення військовослужбовця з документом, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат.
Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23.
Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство не передбачає форми такого документа та способу його доведення військовослужбовцю. Водночас такими документами можуть бути розрахункові листи, відомості про нараховане і виплачене грошове забезпечення, фінансові повідомлення або інші документи, які б розкривали зміст виплати грошового забезпечення (складові, їх розміри, утримання), які роботодавець зобов`язаний надати під час виплати грошового забезпечення та з яких працівник (військовослужбовець) може об`єктивно встановити розмір виплаченої йому суми, її складові та можливу неповноту виплат.
Саме з моменту ознайомлення з відповідним документом у військовослужбовця виникає реальна можливість і об`єктивна необхідність оцінити правильність здійснених нарахувань, виявити допущені порушення, що і буде усвідомленим сприйняттям особи наявності/відсутності порушеного права щодо належних виплат.
Законодавство не встановлює форму інформування роботодавцем працівника про складові нарахованих і виплачених сум заробітної плати, а тому суд, при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду, повинен, крім іншого, з`ясовувати таку форму повідомлення, що буде відповідати дотриманню принципу офіційності в адміністративному судочинстві.
Таким чином, для встановлення дат, з якими частина перша статті 233 КЗпП України пов`язує початок обчислення строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 24.02.2022 до 24.04.2024, суд повинен з`ясувати, чи виконав відповідач передбачений статтею 110 КЗпП України обов`язок щодо позивача (якщо так, то в якій формі), та коли позивач набув документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум грошового забезпечення за кожен місяць зазначеного періоду.
Так, предметом спору у цій справі є нарахувати та виплата грошової компенсації за невикористані дні відпустки.
З даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 23.04.2025, а про спосіб розрахунку виплат при звільненні, позивач дізнався з листа відповідача від 15.04.2025, яким повідомлено, що всі розрахунки при звільненні Військовою частиною НОМЕР_2 проведені вчасно та з дотримання чинного законодавства, підстави для компенсації невикористаної відпустки відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» відсутні, та при обчисленні сум компенсації додаткова винагорода, встановлена Постановою № 168 не враховується. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідач не надав до суду доказів повідомлення позивача про розмір виплачених при звільненні сум, що давало б можливість встановити розмір застосованої розрахункової величини під час обчислення компенсації за невикористану відпустку. 
Стосовно наданого при звільненні позивача грошового атестату слід зазначити, що останній містить інформації щодо загальної суми компенсації за відпустку без зазначення окремо виплат за кожен вид відпустки, та без детального розрахунку, який би містив дані щодо складових грошового забезпечення позивача, виходячи з яких здійсненний розрахунок спірних см. 
Враховуючи зазначені обставини суд доходить висновку, що позивач звернувся із цим позовом у межах строку звернення.
Доводи апелянта про те, що Військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем по справі, оскільки зазначена військова частина перебувала на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 , колегією суддів не приймаються, оскільки надані на їх обґрунтування довідка № 18/23 щодо реєстрації Військової частини НОМЕР_1 як юридичної особи не підтверджує наведених апелянтом обставин.
При цьому, інших доказів на підтвердження вказаних доводів відповідачем не надано. 
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 по справі № 440/5513/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	В.В. Катунов   З.Г. Подобайло