Справа № 127/19483/25
Провадження № 22-ц/801/497/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2026 року	Справа № 127/19483/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати 
у цивільних справах:
судді-доповідача Рибчинського В.П.,
суддів Голоти Л.О., Оніщука В.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Вінниці цивільну справу №127/19483/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кеш Ту Гоу» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Головенька Віталія Петровича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2025 року, яке ухвалила суддя Венгрин О.О. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 13 листопада 2025 року,

в с т а н о в и в:

В червні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Кеш Ту Гоу» звернулося в суд з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідно до кредитного договору №204317 від 02 вересня 2021 року, укладеного між ТОВ «Займер» та ОСОБА_1 , відповідач отримала кредит в розмірі 2600,00 грн, строком на 19 днів, до 20 вересня 2021 року. 17 лютого 2022 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» укладено договір факторингу №01-17/02/2022, право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу».
Кредитним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, інших витрат. Відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 15626,00 грн, з яких 2600,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 13026,00 грн - заборгованість за процентами, яку позивач просив стягнути на свою користь. Також просив стягнути судові витрати.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2025 рокупозов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кеш Ту Гоу» заборгованість за кредитним договором №204317 від 02 вересня 2021 року в розмірі 15626,00 грн, з яких 2600,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 13026,00 грн – заборгованість за процентами, а також стягнути 2422,40 грн судового збору і 4000,00 грн витрат на правничу допомогу, в стягненні решти витрат на правничу допомогу відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду представник ОСОБА_1 – адвокат Головенько В.П.подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. Просив скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кеш Ту Гоу» 2600 грн кредитної заборгованості. В задоволені решти позовних вимог відмовити. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за процентами.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Кеш Ту Гоу» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2026 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.
Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже рішення суду в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 2600 грн, апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Як вбачається з матеріалів справи, що 02 вересня 2021 року між ТОВ «Займер» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №204317, за яким відповідач отримала кредит в розмірі 2600,00 грн, строком на 19 днів, тобто до 20 вересня 2021 року. Але в будь-якому випадку, договір діє до повного його виконання сторонами (п. п. 1.1, 1.2 договору). Договір підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 1110% річних від суми кредиту в розрахунку 3% на добу. (п. 1.3). За використання системи для дистанційного отримання фінансового кредиту клієнт зобов`язаний сплатити товариству комісію в розмірі 15% від суми фінансового кредиту (п. 1.5).
У випадку прострочення погашення кредиту проценти нараховуються і за період прострочення, але не більше 180 календарних днів поспіль з моменту виникнення такої прострочки (п. 2.3 договору).
П. 6.1 договору встановлено, що цей договір складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». 
У додатку №1 до кредитного договору №204317 - графік розрахунків та загальна вартість кредиту, підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідача ОСОБА_1 .
За змістом довідки про ідентифікацію ТОВ «Займер» одноразовий ідентифікатор СL1141 відправлено позичальнику ОСОБА_1 02 вересня 2021 року, номер телефону позичальника: НОМЕР_1 . 
Відповідно до інформаційної довідки ТОВ «ПрофітГід», 02 вересня 2021 року здійснено переказ грошових коштів у розмірі 2600,00 грн на платіжну картку НОМЕР_2 , опис транзакції: видача кредиту № 204317. 
17 лютого 2022 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» укладено договір факторингу №01-17/02/2022, право вимоги до осіб, які були боржниками ТОВ «Займер», перейшло до ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу», в тому числі до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №204317 від 02 вересня 2021 року. Зазначене підтверджується копією договору факторингу №01-17/02/2022 від 17 лютого 2022 року, витягом з реєстру боржників до договору факторингу №01-17/02/2022 від 17 лютого 2022 року, платіжним доручення №3668 від 21 лютого 2022 року.
З виписки з особового рахунку за кредитним договором №204317 від 02 вересня 2021 року щодо ОСОБА_1 вбачається, що заборгованість за тілом кредиту - 2600,00 грн, заборгованість за процентами - 1482,00 грн, заборгованість за простроченими процентами – 11544,00 грн.
Відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором №204317 від 02 вересня 2021 року належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість: за тілом кредиту - 2600,00 грн, за процентами - 13026,00 грн (розмір нарахованих відсотків не протирічить п. 2.3 договору, в якому йдеться про те, що у випадку прострочення погашення кредиту проценти нараховуються і за період прострочення, але не більше 180 календарних днів поспіль з моменту виникнення такої прострочки).
Таким чином судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини (кредит). Відповідачка ОСОБА_1 не заперечує отримання кредитних коштів у розмірі 2600 грн, проте зазначила, що через важкі життєві труднощі були порушені договірні правовідносини в частині своєчасного погашення заборгованості. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог щодо неналежного виконання відповідачем зобов`язань та не спростування суми заборгованості перед позивачем.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Порядок укладення договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».
Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.
Відповідно до положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до пункту шостого частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Надаючи правову оцінку кредитному договору суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, дійшов правильного висновку про його укладення в електронній формі у спосіб, визначений законом, адже такий договір містить електронний підпис відповідачки одноразовим ідентифікатором, що прирівнюється до власноручного підпису позичальника, що повністю відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та засвідчує волю відповідачки на укладання договорів на погоджених умовах.
Своїм підписом на договорі відповідачка також підтвердила, що ознайомлена з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати.
Поряд з цим, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.
Відповідачка не заперечувала факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів.
Доказів повернення кредитних коштів матеріали справи не містять.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
За змістом статей 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (абзац перший частини першої статі 1046 ЦК України).
Суд першої інстанції встановивши, що відповідачка отримала кредитні кошти у розмірі 2600 грн та у строк встановлений договором не повернула, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту.
Позивач крім стягнення заборгованості за тілом кредиту також просив стягнути заборгованість за відсотками у розмірі 13026 грн.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (речення перше та друге абзацу першого частини першої статті 1048 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно із статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до умов Договору, укладеного між сторонами, кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачці кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту - 2600,00 грн; строк кредитування - 19 днів; строк дії договору - 19 днів, але в будь-якому випадку, договір діє до повного його виконання; % ставка - фіксована 3 % на добу.
Підпунктом 2.3 пункту 2 Договору визначено, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту- (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. У випадку прострочення погашення кредиту проценти нараховуються і за період прострочення, але не більше 180 календарних днів поспіль з моменту виникнення такої прострочки.
Отже, відповідно до умов договору, період нарахування процентів за користування кредитом (19 днів) та у випадку прострочення погашення кредиту після закінчення строку кредитування (180 днів), загалом становить 199 днів, що відповідає умовам пункту 2 вказаного договору.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за відсотками у розмірі 13026 грн, а доводи апеляційної скарги про те, що відсотки нараховані поза межами строку кредитування є безпідставними та спростовуються умовами договору, які стосуються строку нарахування відсотків.
Разом з тим, в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та має пільги відповідно до положення п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» закон визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Так, в ст. ст. 1, 2 даного Закону закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, за якими військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.
Відповідно правової позиції Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеного у п. 74 його постанови від 04.09.2024 р. у справі № 426/4264/19: "У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом, мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.
Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідачкою надано витяг з наказу №139 від 19 липня 2021 року щодо вибуття у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку військовослужбовця ОСОБА_1 з 19 липня 2021 року; витяг з наказу №93 від 02 квітня 2024 року щодо вибуття у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку військовослужбовця ОСОБА_1 з 02 квітня 2024 року та витяг з наказу №234 від 17 серпня 2025 року щодо продовження терміну відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за медичними показниками в м. Вінниця з 17 серпня 2025 року по 17 лютого 2026 року військовослужбовцю ОСОБА_1 .
Разом з тим, з цих документів не вбачається, що на ОСОБА_1 поширюються пільги передбачені частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», щодо звільнення від нарахування процентів за користування кредитом. 
Зважаючи на вищевикладене, а також враховуючи, що судом першої інстанції встановлено факт невиконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором щодо повернення кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заборгованість з відповідачки на користь позивача підлягає примусовому стягненню.
Таким чином колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з урахуванням мотивів викладених у цій постанові.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 15626 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Головенька Віталія Петровича залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:      В.П. Рибчинський
Судді:       Л.О. Голота
В.В. Оніщук