ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 367/8066/21

провадження № 61-7050св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Чеховською Дар`єю Ростиславівною, на постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування та витребування майна.

Позовна заява мотивована тим, що07 квітня 1999 року вона разом із матір`ю - ОСОБА_3 придбали житловий будинок, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 . На підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2005 року у справі № 22-а245-05 вказаний будинок було розділено між ними, їй виділено 58/100 частин вказаного будинку, а її матері - 42/100 частин.Після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1 , 42/100 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , успадкував її брат - ОСОБА_4 

16 грудня 2003 року між нею та ОСОБА_5 було укладено шлюб, актовий запис № 204, зареєстрований виконкомом Бучанської селищної ради м. Ірпеня Київської області. Від шлюбу спільних дітей вони не мають.

Позивачка зазначала, що у 2010 році вона тяжко захворіла. 02 червня 2010 року у неї було діагностовано онкологічне захворювання та здійснено хірургічне втручання. Після операції вона пройшла шість курсів хіміотерапії та дуже погано себе почувала. Крім того, під час лікування онкологічного захворювання у неї було виявлено супутні хвороби, у зв`язку із чим вона перебувала в дуже важкому психологічному стані, депресії, була під впливом ліків, потребувала догляду та вважала, що не зможе одужати.

У цей період чоловік переконував її укласти договір довічного утримання, посилаючись на те, що у випадку її смерті, його виженуть з будинку та йому не буде де жити. У свою чергу ОСОБА_5 пообіцяв доглядати за нею до останніх днів її життя.

У зв`язку із тим, що після перенесеної хвороби вона потребувала продовження лікування, стороннього догляду, перебувала в депресії, а чоловік пообіцяв їй допомагати, 25 липня 2011 року вона підписала на користь ОСОБА_5 договори дарування належних їй 58/100 частин житлового будинку та земельної ділянки із кадастровим номером 3210945300:01:016:0014, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стверджувала, що вказані правочини були вчинені під впливом помилки, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого, чоловік буде за нею доглядати, а будинок перейде у його власність після її смерті, наміру безоплатно позбавити себе єдиного житла, вона не мала. Після укладення договору, вона залишилася проживати в будинку, зареєстрована в ньому дотепер, особисто сплачує комунальні послуги за його утримання. При цьому копій вказаних договорів вона не отримувала та не знала їхнього змісту.

23 березня 2018 року шлюб між нею та ОСОБА_5  було розірвано, вони продовжували проживати однією сім`єюяк чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 . У травні 2020 року вона звернулася до Бучанської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка. Проте нотаріус повідомила її про неможливість отримати спадщину після смерті чоловіка, оскільки він все своє майно подарував своїй сестрі - ОСОБА_2 , у тому числі, спірну частину житлового будинку із земельною ділянкою на підставі договорів дарування від 24 листопада 2017 року.

Вказувала, що лише у вересні 2021 року в особистих речах чоловіка вона знайшла копії документів про дарування житлового будинку та земельної ділянки.

Посилалася на те, що відповідно до договору дарування 58/100 частин житлового будинку від 24 листопада 2017 року та договору дарування земельної ділянки від 24 листопада 2017 року чоловік таємно, без її згоди, подарував 58/100 частин житлового будинку та земельної ділянки із кадастровим номером 3210945300:01:016:0014, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачці.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд: 
- визнати недійсним договір дарування 58/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений 25 липня 2011 року приватним нотаріусом Ірпінського нотаріального округу Київської області Нельзіним М. С. за реєстраційним номером 3713, та скасувати його реєстрацію;
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки із кадастровим номером 3210945300:01:016:0014, площею 0,0313 га, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений 25 липня 2011 року приватним нотаріусом Ірпінського нотаріального округу Київської області Нельзіним М. С. за реєстраційним номером 3716, та скасувати його реєстрацію;
- витребувати від відповідачки на свою користь земельну ділянку із кадастровим номером 3210945300:01:016:0014, площею 0,0313 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 лютого 2024 року у складі судді Горбачової Ю. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1  не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вона дійсно помилилася при укладанні договорів дарування, вважаючи, що укладає з чоловіком договір довічного утримання.

Районний суд зазначив, що укладення оспорюваних договорів здійснювалося у присутності нотаріуса, який перевірив особи сторін, їх дієздатність, тобто можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними. Будь-яких доказів порушень процедури укладання договорів дарування позивачка суду не надала.

Суд першої інстанції застосував відповідну судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Постановою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 лютого 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. 
Позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування 58/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений 25 липня 2011 року приватним нотаріусом Ірпінського нотаріального округу Київської області Нельзіним М. С. за реєстраційним номером 3713, та скасовано його реєстрацію.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки із кадастровим номером 3210945300:01:016:0014, площею 0,0313 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений 25 липня 2011 року приватним нотаріусом Ірпінського нотаріального кругу Київської області Нельзіним М. С. за реєстраційним номером 3716, та скасовано його реєстрацію.
Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 58/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку із кадастровим номером 3210945300:01:016:0014, площею 0,0313 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачка надала належні та допустимі докази на підтвердження того, що вона, укладаючи оспорювані договори дарування, помилялася щодо правової природи цих правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після їх укладення між нею та  ОСОБА_5 . Тому апеляційний суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для визнання цих правочину недійсними на підставі статті 229 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Апеляційний суд урахував, що у 2010 році позивачка тяжко захворіла. 02 червня 2010 року їй було діагностовано захворювання та здійснено хірургічне лікування. Після проведеного лікування ОСОБА_1 перебувала у важкому психологічному стані, була під впливом ліків, потребувала догляду та вважала, що не зможе одужати. Оскільки після перенесеної хвороби позивачка потребувала продовження лікування, стороннього догляду, а її чоловік пообіцяв допомагати, вона підписала договори дарування належних їй 58/100 частин житлового будинку та земельної ділянки, вважаючи, що укладає договір довічного утримання.

Установивши наявність правових підстав для визнання договорів дарування земельної ділянки від 25 липня 2011 року та договору дарування 58/100 частин житлового будинку від 25 липня 2011 року недійсними, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 не мав права відчужувати вказане нерухоме майно шляхом укладення 24 липня 2017 року договорів дарування з ОСОБА_2 . Тому в останньої слід витребувати зазначене майно на користь позивачки відповідно до вимог статей 387, 388 ЦК України.

Апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_2 про пропуск позовної давності, зазначивши, що строк позовної давності позивачкою не пропущено, оскільки про порушення свого права вона дізналася у травні 2020 року після отримання в Бучанській міської державної нотаріальній конторі інформації про неможливість отримати спадщину після померлого чоловіка, а з позовом до суду звернулася у жовтні 2021 року, тобто в межах строку позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Чеховська Д. Р., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року скасувати та залишити в силі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 лютого 2024 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У червні 2025 року касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Чеховською Д. Р., надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції; роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У липні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Чеховською Д. Р., мотивована тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягає скасуванню. Вважає, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкового висновку про задоволення позову  ОСОБА_1 .

Посилається на те, що у матеріалах справи відсутня будь-яка медична документація, яка могла б підтвердити, що на момент укладення оспорюваних договорів у 2011 році позивачка знаходилася у депресії, відвідувала психолога чи психіатра, потребувала стороннього догляду. Сам по собі факт наявності у позивачки захворювань не може свідчити про укладення нею договорів дарування під впливом помилки та не є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Вказує, що у 2011 році  ОСОБА_1  достеменно знала і розуміла, що вона підписує договір дарування частини житлового будинку, яку набула на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2005 року у справі № 22-а245-05. Позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження існування під час укладення договорів дарування обману та помилки, а саме неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочинів, що вплинуло на її волевиявлення. При цьому своїм правом на розірвання оспорюваних договорів дарування  ОСОБА_1 не скористалася, що виключає наявність помилки з боку позивачки під час укладення оспорюваних договорів дарування.

Посилається на те, що позивачка пропустила трирічний строк позовної давності, звернувшись до суду із цим позовом 18 жовтня 2021 року, тобто зі спливом більш ніж 10 років, оскільки вона дізналася про порушення своїх прав оспорюваними правочинами 25 липня 2011 року. Апеляційний суд безпідставно визнав поважними причини пропуску  ОСОБА_1 строку позовної давності, пославшись на те, що позивачка дізналася про наявність оспорюваних договорів у травні 2020 року після отримання в Бучанській міської державної нотаріальній конторі Київської області інформації про неможливість отримати спадщину після померлого чоловіка.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_2 - адвокат Чеховська Д. Р., вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц, від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17, від 18 липня 2022 року у справі № 201/3535/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 09 вересня 2024 року у справі № 711/4773/22, від 11 вересня 2024 року у справі № 697/1148/23, від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21, від 11 грудня 2024 року у справі № 588/878/22, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також представник ОСОБА_2 - адвокат Чеховська Д. Р., зазначає про порушення апеляційним судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме, судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

16 грудня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданим виконкомом Бучанської селищної ради м. Ірпеня Київської області 16 грудня 2003 року (том 1, а. с. 7).

Відповідно до копії витягу від 15 липня 2005 року № 7783004 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, будинок АДРЕСА_1 на дату витягу належав ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності на підставі рішення Апеляційного суду Київської області у справі № 22-а245-05, розмір частки - 58/100, що підтверджується копією рішення Апеляційного суду Київської області від 15 лютого 2005 року у справі № 22-а245-05 (том 1, а. с. 23; 24-30).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 329000, виданого 09 квітня 2008 року на підставі рішення 22 сесії 5 скликання Бучанської міської ради Київської області від 29 листопада 2007 року № 528/2-22 ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки із кадастровим номером 3210945300:01:016:0014, площею 0,0314 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 19-20).

У червні 2010 року ОСОБА_1 було встановлено діагноз - злоякісне новоутворення яєчника, аденокарцинома ендометріоїдна та здійснено хірургічне втручання. Також у ОСОБА_1 було виявлено, зокрема, цукровий діабет, ішемічну хворобу серця, гіпертонічну хворобу 2 ступеню, кардіосклероз, атеросклеротичний міокардіосклероз, що підтверджується копіями медичної документації (том 1, а. с. 31-34; 36-41).

Відповідно до копії договору дарування земельної ділянки від 25 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусомІрпінського нотаріального округу Київської області Нельзіним М. С. за реєстровим № 3716, між  ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровуваний) було укладено договір дарування земельної ділянки із кадастровим номером 3210945300:01:016:0014, площею 0,0313 га, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 .Відповідно до вказаного договору особи сторін було встановлено нотаріусом, їх дієздатність перевірено (том 1, а. с. 17-18).

Згідно з пунктом 9 договору дарування земельної ділянки від 25 липня 2011 року до підписання даного договору сторони уважно ознайомилися з усіма його умовами. Сторони підтвердили, що вказані в тексті договору умови повністю відповідають їх реальним намірам, текст договору не містить будь-яких недоліків, неточностей чи граматичних помилок, та підписання цього договору здійснено ними за доброю волею, без будь-яких погроз, морального чи фізичного примусу, насильства. Підписанням цього правочину сторони підтвердили, що вони однаково розуміють значення, умови правочину, його правові наслідки та те, що цей правочин відповідає дійсним намірам, будь-які заперечення щодо кожної з умов відсутні. 

25 липня 2011 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровуваний) було укладено договір дарування 58/100 частин житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусомІрпінського нотаріального округу Київської області Нельзіним М. С. за реєстровим № 3713. Відповідно до вказаного договору особи сторін було встановлено нотаріусом, їх дієздатність перевірено (том 1, а. с. 21-22).

Згідно з пунктами 1.1, 1.2 договору дарування 58/100 частин житлового будинку дарувальник передає, а обдаровуваний приймає безоплатно в дар 58/100 частин житлового будинку, належні дарувальнику на праві приватної власності, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 .

У пункті 9 договору дарування 58/100 частин житлового будинку сторони підтвердили, що цей договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, відповідає їх справжній волі, вчинений без будь-яких погроз, фізичного чи психологічного тиску, у тому числі, з боку інших осіб, не порушує права та законні інтереси їхніх дітей, не приховує іншого правочину, а також те, що цей договір не укладається під впливом тяжкої для будь-якої зі сторін обставини чи якоїсь помилки. 

Пунктом 13 договору дарування 58/100 частин житлового будинку передбачено, що підписанням цього правочину сторони підтверджують, що вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки та те, що цей правочин виповідає дійсним намірам, будь-які заперечення щодо кожної з умов правочину відсутні.

Відповідно до копії договору дарування земельної ділянки від 24 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусомІрпінського нотаріального округу Київської області Нельзіним М. С. за реєстровим № 6405, ОСОБА_5 (дарувальник) передав безоплатно у власність (подарував ) ОСОБА_2 (обдаровувана) земельну ділянку 3210945300:01:016:0014, площею 0,0313 га, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 13-14).

Згідно з копією договору дарування 58/100 частин житлового будинку від 24 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусомІрпінського нотаріального округу Київської області Нельзіним М. С. за реєстровим № 6402, ОСОБА_5 (дарувальник) передав, а ОСОБА_2 (обдаровувана) прийняла безоплатно в дар 58/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 15-16).

Відповідно до пункту 9 договору дарування 58/100 частин житлового будинку сторони домовилися, що у вказаній частині житлового будинку буде довічно проживати громадянка ОСОБА_1 

23 березня 2018 року шлюб, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області23 березня 2018 року (том 1, а. с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 28 лютого 2020 року (том 1, а. с. 9).

20 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини після смерті  ОСОБА_5 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1, а. с. 123).

22 лютого 2022 року представник  ОСОБА_2  - адвокат Захаревська Н. П. подала заяву про застосування строку позовної давності у справі (том 1, а. с. 104-106).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Чеховською Д. Р., підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, що переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом, посилаючись на те, що, укладаючи оспорювані договори дарування з чоловіком вважала, що укладає договір довічного утримання, відповідно до якого  ОСОБА_5 буде доглядати її до смерті, а відтак, вона помилилася щодо правової природи договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (стаття 202 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Тлумачення вказаної норми дає підстави для висновку, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 вказав: «Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування».

Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим, та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені у статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 15 листопада 2023 року у справі № 308/8309/22 (провадження № 61-11124св23).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У вказаній справі до предмету доказування входить доведення позивачкою тієї обставини, що в момент укладення оспорюваних договорів дарування вона неправильно сприймала фактичні обставини правочинів, що вплинуло на її волевиявлення та укладення договорів дарування замість договору довічного утримання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Установивши, що позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування з чоловіком вона мала намір укласти договір довічного утримання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання договорів дарування від 25 липня 2011 року, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , недійсними.

Районний суд правильно зазначив, що укладання договорів дарування здійснювалося у присутності нотаріуса, який перевірив особи сторін та їх дієздатність, тобто можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, що зазначено в оспорюваних правочинах.

Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилилася щодо правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, позивачка усвідомлювала їх істотні умови та правові наслідки їх укладення.

Колегія суддів вважає правильним наведений висновок суду першої інстанції.

Апеляційний суд наведеного не врахував, висновки суду першої інстанції не спростував, оскільки лише з`ясування таких обставин, як стан здоров`я позивачки, без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки саме в момент укладення оспорюваних договорів дарування, не можуть бути достатніми підставами для визнання цих договорів недійсними.

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим, яким є її чоловік, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивачки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Ураховуючи те, що суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не довела позовних вимог про визнання договорів дарування від 25 липня 2011 року недійсними, відповідно, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна на її користь позивачки від відповідачки на підставі статті 388 ЦК України.

Тому встановивши, що відсутні підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів дарування, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Районний суд ухвалив рішення повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам, вимогам та запереченням сторін за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, проте апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Відтак, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Чеховською Д. Р., Верховний Суд вважає обґрунтованими, а висновки суду апеляційної інстанції - помилковими.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що при вирішенні спору апеляційний суд безпідставно визнав поважними причини пропуску  ОСОБА_1 строку позовної давностіколегія суддів відхиляє.

За правилом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У частині першій статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється.

Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність (частина друга статті 268 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Подібні правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19).

Оскільки Верховний Суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 по суті у зв`язку з їх недоведеністю, правові підстави для застосування позовної давності відсутні.

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, але апеляційним судом допущено помилку в застосуванні норм матеріального права та порушено норми процесуального права, оскаржувана постанова апеляційного суду, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).

Пунктом 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Встановлено, що  ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки Верховний Суд задовольняє касаційну скаргу  ОСОБА_2 , скасовує постанову апеляційного суду та залишає в силі рішення суду першої інстанції, то понесені заявником судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 9 922,64 грн, слід компенсувати  ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Чеховською Дар`єю Ростиславівною, задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року скасувати.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 лютого 2024 року залишити в силі.

Компенсувати ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 9 922 (дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять дві) гривні 64 копійки за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк