П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 490/10540/25	
Головуючий в 1 інстанції: Саламатін О.В.
Дата і місце ухвалення 16.01.2026р, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бойка А.В.,
суддів: Тарновецького І.І.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування постанов про адміністративне правопорушення, 

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:
1) визнати протиправними та скасувати винесені начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності, а саме:
постанову від 04.12.2025 року №R237263 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 17000 грн.
постанову від 04.12.2025 року №R237260 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 17000 грн.
2) закрити провадження по справах про адміністративні правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та ч. 3 ст. 210 КУпАП на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.01.2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції не вірно застосував норми статті 38 КУпАП, оскільки повідомляти відповідача чи не повідомляти про причини не прибуття до ТЦК та СП це є правом, а не обов`язком. Апелянт вважає, що 06.11.2025 року не є датою виявлення правопорушення, а такою датою є дата, на яку позивач не з`явився до ТЦК та СП відповідно до повістки (а саме - 26.06.2025 року), або дата початку розшуку за неявку за повісткою - 06.07.2025 року.
Враховуючи зазначене апелянт вважає, що відповідачем був пропущений строк притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1, а тому постанова від 04.12.2025 року №R237263 підлягає скасуванню, а провадження по адміністративній справі – закриттю.
Щодо другої постанови, апелянт зазначив, що датою виявлення такого порушення, як несвоєчасне проходження ВЛК (яке потрібно було пройти до 05 червня 2025 року), є 06.06.2025 року, оскільки законом визначено обов`язок пройти ВЛК до певної дати і з наступного дня від певної дати, а саме з 06.06.2025 року починається відлік строку притягнення до адміністративної відповідальності. Апелянт посилається на те, що співробітники відповідача мають постійний доступ до реєстру «Оберіг» і вони обізнані про те, хто має статус «непридатний в мирний час, обмежно придатний в воєнний час» і хто не пройшов ВЛК до 05.06.2025 року.
Таким чином, на думку позивача, датою виявлення порушення, за яке передбачена адміністративна відповідальність за статтею 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення є 06.06.2025 року і саме з цієї дати протягом 3-х місяців було можливим притягнення його до адміністративної відповідальності.
Враховуючи зазначене позивач просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2026 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
З огляду на неприбуття учасників справи до судового засідання суду апеляційної скарги, подальший розгляд справи вирішено здійснювати в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04.12.2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 за наслідками розгляду матеріалів справи про адміністративне правопорушення була прийнята постанова №R237263, згідно якої ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 2101 КУпАП.
У змісті постанови зазначено, що за результатом вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, встановлено, що ОСОБА_1 не прибув за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці (ст.22 ЗУ “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”), чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. 
У зв`язку з виявленим порушенням позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн. 
Крім того 04.12.2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 за наслідками розгляду матеріалів справи про адміністративне правопорушення була прийнята також постанова №R237260, згідно якої ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 210КУпАП.
У постанові зазначено, що за результатом вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, було встановлено, що ОСОБА_1 не пройшов (відмовився від проходження) ВЛК (п.2 розділу ІІ ЗУ “Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав в/сл та поліцейських на соціальний захист”, чим допустив порушення правил військового обліку. 
У зв`язку з виявленим порушенням позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн. 
Вважаючи вказані постанови у справах про адміністративні правопорушення протиправними, позивач оскаржив їх до суду першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувані постанови відповідають вимогам діючого законодавства, а оскільки позивач порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а також правила військового обліку, що передбачає адміністративну відповідальності за ч. 3 ст. 210 та ч. 3 ст. 2101 КУпАП України, тому притягнення його до адміністративної відповідальності є правомірним. Крім того суд першої інстанції дійшов висновку, що адміністративні стягнення накладені на позивача у межах строків, визначених ст. 38 КУпАП, а тому підстав для скасування оскаржуваних постанов немає. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне:
Відповідно до ст.235 Кодексу України про адміністративні правопорушення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 2101, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Згідно статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, відповідно до ст. 245 КУпАП є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП зобов`язує орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Згідно оскаржуваних у даній справі постанов, позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за частинами 3 статей 210 та 2101 КУпАП.
Відповідно до ст. 210 КУпАП, порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку - тягне за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ч. 3 ст. 210 КУпАП).
Згідно примітки до цієї статті, положення статей 210, 2101 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.
Частиною першою статті 2101 КпАП України встановлено, що порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно ч.3 ст.2101 КпАП України, вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Зазначені норми є бланкетними, при їх застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку, а також законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Як зазначалось вище, підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 3 ст. 210 та ч.3 ст.2101 КУпАП, стало порушення ним статті 22 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, що виразилось у нез`явленні за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці, а також п.2 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист», що виразилось у не проходженні (відмови у проходженні) ВЛК.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідно до абз.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.
Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022 на території України введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який триває і на даний час.
Законом України №2105-IX від 03.03.2022р. затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію», яким оголошено проведення загальної мобілізації, яка триває і на даний час.
Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», громадяни зобов`язані, зокрема:
з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду;
проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися: військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях;
У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
Частиною 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:
уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки;
прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;
проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно.
21 березня 2024 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» № 3621-IX (набрав чинності 04.05.2024 року), згідно п. 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення якого, в редакції Закону № 4235-IX від 12.02.2025 року, установлено, що громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 5 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. Такі громадяни зобов`язані самостійно звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані та резервісти Служби безпеки України - до Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України, військовозобов`язані та резервісти розвідувальних органів України - до відповідного підрозділу розвідувальних органів України) або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.
З огляду на зазначені норми чинним законодавством встановлено обов`язок громадян прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а також проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який, зокрема, регулює процедуру оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин Збройних Сил, інших військових формувань, Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів (далі – Порядок № 560).
Пунктом 20 Порядок № 560 передбачено, що з оголошенням мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися: резервісти та військовозобов`язані, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях.
Згідно п. 21 Порядку № 560, за викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.
Пунктом 23 Порядку № 560 передбачено, що поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форми власності), визнаються:
перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк;
смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).
Відповідно до п.24 Порядку № 560, у разі неприбуття у строк, визначений у повістці, громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше ніж протягом трьох днів від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ), повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ) або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.
Пунктом 27 Порядку № 560 встановлено, що під час мобілізації громадяни викликаються до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або їх відділів з метою: взяття на військовий облік; проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби; уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки); призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби;
Виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки (додаток 1) (п. 28 Порядку № 560).
За положеннями п. 30 Порядку № 560, повістка може формуватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів або оформлюватися на бланку, який заповнюється представником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
У разі формування повістки за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу накладає на повістку кваліфікований електронний підпис у день її формування.
Реєстраційний номер повістки фіксується в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до п. 302 Порядку № 560, повістки, сформовані за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, можуть:
централізовано друкуватися і надсилатися військовозобов`язаним та резервістам засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення;
друкуватися та вручатися військовозобов`язаним та резервістам під час оповіщення у роздрукованому вигляді.
Згідно п. 41 Порядку № 560 належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є:
1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки;
2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:
день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора;
день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних;
день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.
Відповідач посилався на те, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за неявку 26.06.2025 року о 09:00 год. до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за повісткою без поважних причин, а також за невиконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» від 21 березня 2024 року № 3621-IX (набрав чинності 04.05.2024 року) в частині обов`язку пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби до 5 червня 2025 року.
Судом встановлено, що рішенням ВЛК від 06.05.2021 року позивач був визнаний обмежено придатним до військової служби. При цьому в матеріалах справи відсутні докази проходження позивачем медичного огляду з метою визначення придатності до військової служби в період після 06.05.2021 року та до 04.12.2025 року.
Також судом встановлено, що 16.06.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_3 в автоматичному режимі була створена та засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням №0610261194905 з описом вкладення та повідомленням про вручення з повідомленням про вручення на адресу уточненого місця проживання позивача направлена повістка №3941599 від 16.06.2025 року на ім`я позивача про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_4 26.06.2025 року о 09.00 год для уточнення даних.
Відповідно до довідки Ф.20 про причини повернення/досилання, завіреної підписом працівника АТ «Укрпошта» та печаткою АТ «Укрпошта», зазначене вище поштове направлення повернулося до ІНФОРМАЦІЯ_4 у зв`язку із тим, що адресат відсутній за вказаною адресою. Позивач у визначений повісткою строк до ІНФОРМАЦІЯ_4 не з`явився.
В свою чергу позивач не заперечує факту невиконання ним вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» від 21 березня 2024 року № 3621-IX в частині обов`язку пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби до 5 червня 2025 року, а також факту нез`явлення його у визначений у повістці день та час до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Протиправність оскаржуваних постанов позивач обґрунтовує тим, що відповідачем були порушені строки притягнення його до адміністративної відповідальності визначені ст. 38 КУпАП.
Так, згідно ч. 1 ст. 38 КУпАП, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначених у частинах дев`ятій і десятій цієї статті, та за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).
Відповідно до ч. 9 ст. 38 КУпАП, адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.
Таким чином строк накладення адміністративних стягнень за вчинення правопорушень, передбачених статтями 210 та 2101 КУпАП становить три місяці з дня його виявлення.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник ІНФОРМАЦІЯ_4 посилався на те, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП за вчинення умисної протиправної бездіяльності, яка виразилась у не проходженні повторного ВЛК з метою визначення придатності до військової служби, а за ч. 3 ст. 2101  КУпАП – за вчинення умисної протиправної бездіяльності, яка виразилась у неприбутті за повісткою, і вказані порушення, на думку відповідача, є триваючими до моменту вчинення позивачем активних дій для усунення причин правопорушення, а саме – проходження повторного медичного огляду та прибуття до ТЦК та СП. Відповідач вважає, що строки притягнення позивача до відповідальності пропущені не були. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що в даному випадку днем вчинення позивачем правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 2101 КУпАП, є день, коли позивачем не вчинені дії, які він повинен вчинити, а саме - день, коли позивач не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто 26.06.2025 року.
При цьому про неявку позивача за викликом по повістці відповідачу стало відомо саме 26.06.2025 року, коли позивач не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_4 по повістці, а тому днем виявлення правопорушення є також 26.06.2025 року.
Більш того судом встановлено, що 06.07.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_3 звернувся до органів Національної поліції України з метою оголошення позивача у розшук, саме у зв`язку із неприбуттям ОСОБА_1 за повісткою.
Таким чином, як станом на 26.06.2025 року, так і станом на 06.07.2025 року відповідач був достеменно обізнаний про факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, однак дій, направлених на притягнення його до адміністративної відповідальності у межах визначених ч. 9 ст. 38 КУпАП не вчинив.
Аналогічно і у випадку притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП за не проходження ВЛК, днем вчинення позивачем відповідного правопорушення є 5 червня 2025 року і таке правопорушення є триваючим. При цьому, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що днем виявлення вказаного правопорушення відповідачем є 06.11.2025 року (день отримання відповідачем заяви ОСОБА_1 про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення).
Як встановлено раніше, 06.07.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_3 до Єдиного реєстру військовозобов`язаних, призовників та резервістів «Оберіг» були внесені відомості щодо розшуку позивача у зв`язку з порушенням ним правил військового обліку (неприбуття за повісткою до ТЦК та СП).
В свою чергу за положеннями ст. 1 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) - інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України, одним із основних завдань якого є ідентифікація призовників, військовозобов`язаних, резервістів та забезпечення ведення військового обліку громадян України.
Основними засадами ведення Реєстру є: 1) обов`язковість та своєчасність внесення до Реєстру передбачених цим Законом відомостей про призовників, військовозобов`язаних та резервістів; 2) повнота та актуалізація відомостей Реєстру про призовників, військовозобов`язаних та резервістів (ст. 3 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів»).
Згідно ст. 6 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», до Реєстру вносяться, обробляються та зберігаються в базі даних Реєстру такі відомості: 1) персональні дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів; 2) службові дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
До персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать, зокрема, відомості про результати медичних оглядів, що проводяться з метою визначення придатності до виконання військового обов`язку (п. 171 ч. 1 ст. 7 зазначеного вище Закону).
До службових даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста, згідно ст. 8 Закону, належать, зокрема, відомості про результати проходження медичного огляду (військово-лікарської експертизи).
З наявних в матеріалах справи доказів, зокрема, відомостей з електронного кабінету військовозобов`язаного – застосунку «Резерв+», в якому відображаються дані з реєстру «Оберіг», а також з наданих відповідачем відомостей з АІТС «Оберіг» вбачається, що у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів містились дані щодо дати проходження позивачем ВЛК лише 06.05.2021 року, за результатом чого прийнято постанову про визнання його непридатним в мирний час, обмежено придатним у воєнний час. Дані про проходження позивачем ВЛК у період з дня набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» № 3621-IX (04.05.2024 року) до 05.06.2025 року, а також у подальшому – відсутні.
Таким чином, станом на момент внесення відповідачем 06.07.2025 року відомостей щодо звернення до органів Нацполіції з метою розшуку позивача, відповідач, як орган адміністрування та ведення Реєстру, який здійснює, в тому числі, аналітичну обробку даних, був обізнаний про порушення позивачем вимог п. 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» № 3621-IX та невиконання ним обов`язку проходження повторного медичного огляду з метою визначення придатності до військової служби.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у направленій 04.11.2025 року позивачем заяві, яку було отримано відповідачем 06.11.2025 року, ОСОБА_1 вказував на виявлення ним факту внесення до Єдиного реєстру відомостей про його розшук у зв`язку із порушенням правил військового обліку, а також звертав увагу відповідача на те, що строк його притягнення до адміністративної відповідальності сплив. Зазначення у заяві даної інформації, яка і так була відома відповідачеві, з огляду на те, що саме ним дана інформація і була внесена до Єдиного реєстру, не може бути свідченням дати виявлення відповідачем факту порушення позивачем правил військового обліку. 
З огляду на зазначене висновок суду першої інстанції про те, що днем виявлення ІНФОРМАЦІЯ_3 факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення є 06.11.2025 року – день отримання відповідачем заяви позивача про закриття провадження в адміністративній справі - є безпідставним.
Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 210 КУпАП (постанова №R237260), а також ч. 3 статті 2101 КУпАП (постанова №R237263) здійснено відповідачем після спливу тримісячного строку з дня виявлення правопорушень, який визначений ст. 38 КУпАП.
Статтею 247 КУпАП передбачені обставини, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення.
Так, за положеннями частини 1 цієї статті, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: 1) відсутність події і складу адміністративного правопорушення; 2) недосягнення особою на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку; 3) неосудність особи, яка вчинила протиправну дію чи бездіяльність; 4) вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони; 5) видання акта амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення; 6) скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність; 7) закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу; 8) наявність по тому самому факту щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, постанови компетентного органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, або нескасованої постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення, а також повідомлення про підозру особі у кримінальному провадженні по даному факту; 9) смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі.
Тобто вказаною статтею чітко визначені підстави, за наявності яких провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю.
Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11.07.2018 року у справі №308/8763/15-а, логічне тлумачення абзацу першого статті 247 КУпАП дозволяє дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, у тому числі й вини особи у його вчиненні.
Таким чином, Верховний Суд прийшов до висновку, що при вирішенні питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності, першочерговим є встановлення судом дотримання строку накладення адміністративного стягнення, за умови закінчення якого суд або уповноважений орган взагалі позбавлені можливості досліджувати питання про наявність в діях особи ознак адміністративного проступку.
З огляду на те, що на момент прийняття оскаржуваних постанов тримісячний строк, визначений статтею 38 КУпАП для накладення адміністративного стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210 та 2101 цього Кодексу, сплив, провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 підлягало закриттю.
Таким чином з огляду на прийняття відповідачем оскаржуваних постанов поза межами тримісячного строку, передбаченого ст. 38 КУпАП, з дня виявлення правопорушення, такі постанови не можуть вважатись законними та обґрунтованими та підлягають скасуванню, із закриттям провадження у справах про адміністративне правопорушення на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Колегія суддів зазначає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду першої інстанції було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн., а при зверненні до суду апеляційної інстанції - у розмірі 1816,50 грн.
Враховуючи те, що за наслідками розгляду адміністративної справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в даному випадку наявні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 понесених позивачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору у повному обсязі в сумі 3027,70 грн.
Щодо витрат на правничу допомогу:
Згідно ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно положень ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч.ч. 6, 7 ст. 134 КАС у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).
Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 10.12.2025 року між гр. ОСОБА_1 та адвокатом Івановим Олексієм Андрійовичем був укладений договір про надання правової допомоги.
Відповідно до п.п. 1.1 зазначеного вище Договору клієнт Катрич Є.О. доручає, а адвокат приймає до виконання доручення про надання правової допомоги в обсязі і на умовах, передбачених цим Договором у якості направлення запитів, заяв до ТЦК та СП, МОУ та органів національної поліції, а також бути його представником у справі про скасування постанов у суді першої інстанції.
Пунктом 2.5 Договору передбачено, що клієнт зобов`язаний в обумовлені Договором терміни виплатити адвокату гонорар, передбачений Додатком № 1 до даного договору, і відшкодувати витрати, пов`язані із виконанням доручення.
Відповідно до п. 4.1 Договору, розмір гонорару, а також витрати, які виникли у зв`язку з виконанням даного Договору, узгоджується сторонами додатково та визначається в додатку №1 до даного договору. Додаток № 1 є невід`ємною частиною даного договору.
У Додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 10.12.2025 року, підписаному сторонами 10.12.2025 року визначено, що розмір гонорару за виконання вказаного Договору обчислюється сторонами відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та становить 6000 грн. Також у Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги вказано, що гонорар внесено в повному обсязі 10.12.2025 року.
Отримання оплати у вигляді гонорару у розмірі 6000 грн. за договором про надання правової допомоги від 10.12.2025 року підтверджено довідкою про оплату юридичних послуг адвоката від 10.12.2025 року, складеною адвокатом О.А. Івановим.
Позивачем до суду також був наданий акт виконаних робіт від 11.12.2025 року, згідно якого адвокат надав клієнту – Катричу Є.О. наступні послуги:
1. надання усних консультацій – 1 година;
2. ознайомлення з документами, які мають відношення до справи – 1 година;
3. аналіз судової практики – 1 година;
4. розроблення правової позиції – 1 година;
5. складення та направлення позовної заяви – 8 годин.
У відзиві на позов відповідач висловив заперечення щодо стягнення заявленої позивачем суми витрат на правничу допомогу. Відповідач вказував на те, що розмір заявленої позивачем до відшкодування суми витрат на правничу допомогу не відповідає складності справи та результату виконаної роботи. Так відповідач посилався на те, що по суті заявлених позовних вимог позивачем заявлено лише одну підставу для скасування оскаржуваних постанов, а саме неврахування ст. 38 КУпАП і пропуск 3-місячного строку притягнення до адміністративної відповідальності, що не вимагало значних витрат часу адвоката.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. 
У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Проте, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справах № 810/3806/18, № 810/2816/18, № 810/3806/18), від 22 листопада 2019 року у справі № 810/1502/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
За обставин даної справи, розмір винагороди за надання правничої допомоги у суді першої інстанції визначений згідно Додатку № 1 до Договору надання правничої допомоги від 10.12.2025р. у вигляді фіксованої суми ц розмірі 6000 грн..
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів враховує приписи процесуального закону, відповідно до яких підлягають оцінці, зокрема, обґрунтованість та пропорційність заявленого розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, а також складність справи та обсяг виконаної представником роботи.
В даному випадку матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката Іванова О.А. з представництва його інтересів в суді першої інстанції.
В свою чергу, колегія суддів враховує, що дана справа за складом учасників, підставами виникнення спору, позовними вимогами та законодавством, яке регулює спірні правовідносини, є справою незначної складності.
Підготовка позову у даній справі не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, дана справа відноситься до справ незначної складності, тому не потребує значних зусиль та обсягу залученого часу з боку адвоката. Правова позиція позивача ґрунтувалась лише на доводах щодо недотримання строків притягнення його до адміністративної відповідальності, що виключало потребу для адвоката вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини.
З огляду на зазначені вище обставини колегія суддів доходить висновку, що розмір витрат на правничу допомогу, заявлений представником позивача не є обґрунтованим та пропорційним зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг. Заявлений до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критерію реальності та розумності їхнього розміру.
Справедливим, розумним та пропорційним у даній справі буде стягнення з відповідача на користь позивача 2000,00 грн. у відшкодування понесених ним витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.
Враховуючи все вищевикладене колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн. 
Керуючись ст.ст. 132, 134, 139, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2026 року скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.12.2025 року №R237263 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 2101 КУпАП.
Закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 2101 КУпАП на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП.
Визнати протиправною та скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.12.2025 року №R237260 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП.
Закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210 КУпАП на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 3027,70 грн. (три тисячі двадцять сім гривень 17 копійок).
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн. (дві тисячі гривень).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко 

Суддя: І.І. Тарновецький 

Суддя: О.А. Шевчук