РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" квітня 2026 р.	Справа № 390/124/26	
 	Провадження № 2/390/97/26	

Кропивницький районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючої судді Підгірської Г.О.,
за участю: секретаря судового засідання Сотченко Я.В.,
представника позивача — ОСОБА_1 ,
представниці відповідача — Ковальчук Ю.М. (в режимі відеоконференції),
розглянувши в м. Кропивницькому в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства Ковалевського Віталія Івановича про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) і скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2  звернулася з вказаним позовом до ФГ Ковалевського Віталія Івановича в якому просить суд:
1. Розірвати договір встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладений 10 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ФГ Ковалевського Віталія Івановича, інше речове право по якому зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ФГ Ковалевського В.І., 21.06.2018 року за № 26811481. 
2. Скасувати запис про державну реєстрацію договору встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладений 10 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ФГ Ковалевського Віталія Івановича, щодо земельної ділянки площею 7,11 га, кадастровий номер 3522585000:02:000:0519 зареєстрований приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Коваленко Галиною Григорівною, який зареєстрований в реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.06.2018 року, номер запису про інше речове право 26811481. 

Рух справи
09.02.2026 ухвалою суду відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.
03.03.2026 ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу для розгляду по суті.
Безпосередньо розгляд справи по суті суд здійснив у засіданнях 18.03.2026 і 07.04.2026.
Представник позивача ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Представниця відповідача ОСОБА_3 просила відмовити в задоволені позовних вимог.

Позиція позивача
10 червня 2018 року, між ОСОБА_2 та ФГ Ковалевського Віталія Івановича було укладено договір встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) предметом якого є право цільового користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб площею 7,11 га розташованою на території Миколаївської сільської ради, цільове призначення – ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Відповідачем не в повній мірі виплачено власнику плату за користування земельною ділянкою за 2018, 2019, 2024 роки, а тому внаслідок завданої ним шкоди, власник значною мірою був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору.
Наведене позивач вважає істотним порушенням договору і просить його скасувати з підстав, передбачених частиною другою статті 651 ЦК України.

Позиція відповідача
На правовідносини, що виникли на підставі договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) не поширюються законодавчі положення щодо договорів оренди землі, а тому систематичність несплати орендної плати, про яку зазначає позивачка, як підставу розірвання договору емфітевзису, не застосовується до таких правовідносин та не може бути підставою для розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).
Позивачка хибно трактує положення законодавства та підмінює поняття договору оренди та договору емфітевзису, а систематична несплата емфітевтичної премії не є підставою для розірвання договору емфітевзису. Вказане повністю узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 20.01.2025 у справі № 390/25/22.

Обставини справи, зміст спірних правовідносин
Позивачка набула право власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером 3522585000:02:000:0519 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-108, виданого 19.03.2018 року державним нотаріусом Кіровоградської районної ДНК Лебедченко А.Д. Іншу частину земельної ділянки з кадастровим номером 3522585000:02:000:0519 успадкувала сестра позивачки – ОСОБА_4 . 
Отже, позивачка є співвласницею земельної ділянки площею 7,11 га з кадастровим номером 3522585000:02:000:0519 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходяться на території колишньої Миколаївської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області. 
10.06.2018 позивачка та відповідач уклали договір встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), предметом якого є право цільового користування наведеною земельною ділянкою 
Відповідно до п. 1.2. цього договору, у землекористувача (емфітевта) виникає право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, а саме для товарного сільськогосподарського виробництва. Зокрема, землекористувачу надається право сіяти та збирати сільськогосподарську продукцію, що вирощена на земельній ділянці, орошати, вносити добрива та засоби захисту рослин з використанням існуючих норм щодо раціонального землекористування, іншим чином використовувати земельну ділянку. 
Відповідно до п. 2.6. цього договору, сторони домовилися, що строк дії договору встановлюється на 15 ( п`ятнадцять) років .
Оплата за договором проводиться щорічно рівними частинами. (п.2.3.). Оплата за поточний рік проводиться до 31 грудня поточного року ( п.2.4). 
Позивачка виконала свій обов`язок повністю і належним чином передала відповідачеві в користування земельну ділянку площею, однак стверджує, що відповідачем не вчасно/не в повній мірі виплачено їй плату за користування земельною ділянкою за 2018, 2019, 2024 роки. 

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону
Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач зазначає, що відповідачем не в повній мірі виплачено плату за користування земельною ділянкою за 2018, 2019, 2024 роки, а тому внаслідок завданої ним шкоди, власник значною мірою був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору. Наведене позивач вважає істотним порушенням договору і просить його розірвати з підстав, передбачених частиною другою статті 651 ЦК України.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 та інших).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).
Речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (пункт 3 частини першої статті 395 ЦК України).
У пункті 3 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 222/1733/17).
Згідно зі статтею 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2024 року у справі № 518/520/20 (провадження № 61-15357св23) зроблено висновок, що «по своїй суті емфітевзис - це речове, довгострокове, відчужуване та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб; емфітевзис має своїм об`єктом визначену річ - земельну ділянку. Емфітевзис є правом абсолютним і як здійснюється його носієм проти кожної особи, включно з власником відповідної ділянки. Обмеженість емфітевзису полягає лише в тому, що це право на чуже майно; емфітевзис характеризується спеціальною метою його встановлення - користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Через об`єктивну тривалість реалізації такої мети емфітевзис є правом довгостроковим; емфітевзис є не просто речовим правом на земельну ділянку, а одним із найбільш міцних прав після права власності. Емфітевзис постає в історії приватного права та цивілістичній доктрині як найбільш повне обмежене речове право на сільськогосподарські землі, поступаючись у цьому аспекті лише праву власності; емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений. Підстави припинення речових прав на чуже майно визначаються лише законом. Договором про встановлення емфітевзису не можуть бути встановлені підстави припинення емфітевзису, що не передбачені як такі законом. Тому домовленість сторін договору про встановлення емфітевзису щодо його розірвання не має наслідком припинення емфітевзису як речового права на чуже майно, адже норми ЦК та ЗК України в редакції, чинній станом на 20 березня 2018 року, такої підстави припинення емфітевзису не передбачали».
У статті 412 ЦК України закріплено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю.
Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.
За змістом частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою (приватної власності) для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) припиняється в разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку з суспільною необхідністю в разі користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб; 6) за згодою сторін договору емфітевзису. 
Тлумачення статті 412 ЦК України та частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом. Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Зокрема, для емфітевзису це слідує з положень статті 412 ЦК України, яка не допускає встановлення підстав припинення цього речового права договором чи підзаконним нормативно-правовим актом. Тому загальні умови та підстави розірвання договору, які визначені у главі 53 ЦК України, зокрема, у разі істотного порушення договору другою стороною (частина друга статті 651 ЦК України), як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, які визначені у статті 141 ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису, як речового права, якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису. Самостійність і незалежність емфітевзису від договору, яким він був встановлений, зумовлює ще одну особливість - існування емфітевзису як речового права може бути уражене лише недійсністю такого договору, розірвання ж його наслідків у вигляді припинення емфітевзису не матиме.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що належним способом захисту прав особи у зв`язку з несплатою за користування земельною ділянкою по договору про встановлення емфітевзису є стягнення боргу, тобто примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України), що у згоджується із правовим висновком у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19.
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
На підставі викладеного, керуючись статтями 4-5, 7, 10, 12-13, 77-81, 95, 141, 224-225, 235, 258-260, 263-265, 272, 273, 280-281, 352, 354 ЦПК України, суд - 

УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ФГ Ковалевського Віталія Івановича про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) і скасування державної реєстрації відмовити.
Апеляційна скарга подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Реквізити сторін:
позивач – ОСОБА_2 , 1982 року народження, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 , 
відповідач – Фермерське господарство Ковалевського Віталія Івановича, адреса: 27634, Кіровоградська область, Кропивницький район, с. Миколаївка, вул. Шевченка, 68, ЄДРПОУ 23227389.

Суддя       Г.О. Підгірська