Справа № 211/1434/24
Провадження № 2/177/426/26 
Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України
16 березня 2026 року Криворізький районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Лященко В.В. 
за участю: секретаря судового засідання Дятел К.Ю.
представника позивача ОСОБА_1 
представника відповідача ОСОБА_2    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу №211/1434/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Комета Інвест», третя особа: ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл, визнання акту прийому-передачі майна та іпотечного договору недійсним, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, 
встановив:
У березні 2024 року позивач звернулася до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області суду із позовом до ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Комета Інвест», третя особа: ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл, визнання акту прийому-передачі майна та іпотечного договору недійсним, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; здійснити поділ спільного майна, виділивши кожному у власність по 1/2 частині квартири; усунути перешкоди у користуванні та розпорядження належним ОСОБА_3 майном, визнавши акт приймання передачі нерухомого майна, серія та номер б/н від 13.05.2016 укладений між ТОВ «Компанія Комета Інвест» та ОСОБА_4 та іпотечний договір, посвідчений 08.07.2016 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сніжко Д.В. укладені щодо квартири АДРЕСА_2 недійсними; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію права власності ТОВ «Компанія Комета Інвест» на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
08.04.2024 зазначена позовна заява надійшла до Криворізького районного суду Дніпропетровської області, з Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу, на підставі розпорядження голови Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу № 6 від 02.04.2024 «Про передачу справи до іншого суду».
Справу було передано в провадження судді Строгової Г.Г. відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 08 квітня 2024 року.
Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2024 року (головуючий суддя ОСОБА_6 ) у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, вирішено питання про витребування доказів.
Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2024 року (головуючий суддя Строгова Г.Г.) прийнято уточнену позовну заяву.
Відповідно до розпорядження керівника апарату Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 09.10.2024 №18 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи №211/1434/24 у зв`язку з неможливістю продовжувати розгляд справи суддею ОСОБА_6 у зв`язку зі звільненням з посади.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2024 цивільну справу №211/1434/24 розподілено судді Лященко В.В.
Згідно уточненої позовної заяви від 07.05.2024 ОСОБА_3 просила суд: визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; здійснити поділ спільного майна, виділивши кожному у власність по 1/2 частині квартири; усунути перешкоди у користуванні та розпорядження належним ОСОБА_3 майном, визнавши акт приймання передачі нерухомого майна, серія та номер б/н від 13.05.2016 укладений між ТОВ «Компанія Комета Інвест» та ОСОБА_4 та іпотечний договір, посвідчений 08.07.2016 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сніжко Д.В. укладені щодо квартири АДРЕСА_2 недійсними; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію права власності ТОВ «Компанія Комета Інвест» на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 транспортний засіб Chevrolet Evanda 1998, (2006) №куз. НОМЕР_1 40-вторинна реєстрація ТЗ, придбаного в торгівельній організації (центр 1243), транспортний засіб FAW CA 1031 2672, (2012) №шасі НОМЕР_2 – первинна реєстрація ТЗ для індивідуального власника (1204 Криворізьке ВРЕВ), транспортний засіб Renault Daster 1461 (2013) №кузова НОМЕР_3 – первинна реєстрація ТЗ для індивідуального власника (1204 Криворізьке ВРЕВ); стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію 1/2 частки вартості транспортних засобів Chevrolet Evanda 1998, (2006) , FAW CA 1031 2672, (2012) та Renault Daster 1461 (2013); визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 духову шафу торгової марки «Electrolux EOC 3430 COX», телевізор ЖК Самсунг UA46C7000, підставку для TV/AV апаратури Bravis1531BLK42, плазмовий телевізор марки «Самсунг 14 «Е46С7000WW», ноутбук торгової марки «LG» FS-2A6CR1планшет «Apple New Ipad 64GB Wi-Fi Black»; стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію 1/2 частки вартості духової шафи торгової марки «Electrolux EOC 3430 COX», телевізора ЖК Самсунг UA46C7000, підставки для TV/AV апаратури Bravis1531BLK42, плазмового телевізора марки «Самсунг 14 «Е46С7000WW», ноутбуку торгової марки «LG» FS-2A6CR1планшет «Apple New Ipad 64GB Wi-Fi Black»; стягнути з ОСОБА_4 на її користь судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 21.08.2004 вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_4 , шлюб розірвано, про що Дзержинським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 26.04.2016 складено відповідний запис № 37 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 .
Під час шлюбу, а саме 16.09.2004 року за спільні кошти було придбано трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу квартири 16.09.2004 року посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І. та зареєстрованого у реєстрі за №1-6085.
Після розірвання шлюбу, а саме 13.05.2016 ОСОБА_4 відповідно до акту приймання-передачі нерухомого майна передав спірну квартиру до статутного капіталу ТОВ «Компанія Комета Інвест». 20.05.2017 державним реєстратором Криничанського бюро технічної інвентаризації зазначений акт було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
08.07.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Сніжком Дмитром Віталійовичем та зареєстрованого у реєстрі за №855. За умовами укладеного договору ОСОБА_4 
взяв у борг 420 000 грн. у ОСОБА_7 , строком повернення до 11.07.2016. В забезпечення виконання грошового зобов`язання 08.07.2016 між ОСОБА_7 та ТОВ «Компанія Комета Інвест» був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Сніжком Д.В. та зареєстрований у реєстрі №856, відповідно до якого ТОВ «Компанія Комет Інвест» виступила майновим поручителем за ОСОБА_4 та надала в іпотеку спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
На момент оформлення акту приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу підприємства у спірній квартирі позивач мешкала за даною адресою, зареєстрована, не передавала зазначену квартиру підприємству, не виїжджала з квартири та взагалі не знала про таку угоду, не надавала згоди на передачу своєї частки у спільному частковому майні іншим особам, до нотаріуса для здійснення таких дій не ходила. Про таку угоду вона дізналася лише згодом, на сьогоднішній день продовжує мешкати в квартирі, користується нею одноособово, сплачує комунальні послуги.
Під час шлюбу подружжям були придбані транспортні засоби, а саме: 30.10.2012 року за спільні кошти було придбано транспортний засіб Chevrolet Evanda 1998, (2006) № куз. НОМЕР_1 40-вторинна реєстрація ТЗ, придбаного в торгівельній організації (центр 1243), 18.05.2013 транспортний засіб FAW CA 1031 2672, (2012) №шасі НОМЕР_2 – первинна реєстрація ТЗ для індивідуального власника (1204 Криворізьке ВРЕВ), 20.02.2014 транспортний засіб Renault Daster 1461 (2013) №кузова НОМЕР_3 – первинна реєстрація ТЗ для індивідуального власника (1204 Криворізьке ВРЕВ)
Після розірвання шлюбу, а саме 08.07.2016 ОСОБА_4 , який є одним з власників ТОВ «Компанія Комета Інвест» відповідно до акту приймання-передачі нерухомого майна перереєстрував транспортний засіб FAW CA 1031 2672 (2012) до статутного капіталу ТОВ «Компанія Комета Інвест», 08.07.2016 року перереєстрував транспортний засіб Chevrolet Evanda 1998 до статутного капіталу ТОВ «Компанія Комета Інвест», 20.07.2016 року перереєстрував транспортний засіб Renault Daster 1461 (2013) до статутного капіталу ТОВ «Компанія Комета Інвест».
Також під час шлюбу за 12 років було набуте майно, а саме: духова шафа торгової марки «Electrolux EOC 3430 COX», придбана 18.12.2013 року, гарантійний строк 12 міс, товар без пошкоджень та в повному комплекті, вартість якої на момент покупки 4083,32 грн.; телевізор ЖК Самсунг UA46C7000 в корпусі чорного кольору, придбаний 05.03.2011 року, без пошкоджень, вартість якого на момент покупки 20999,00 грн.; підставка для TV/AV апаратури Bravis1531BLK42, придбана 05.03.2011 року, без пошкоджень, вартість якої на момент покупки 1599,00 грн.; плазмовий телевізор марки «Самсунг 14 «Е46С7000WW», придбаний в 2011 році, гарантійний талон В\УС 1005, без пошкоджень, вартість якого 4004,00 грн; ноутбук торгової марки «LG» FS-2A6CR1, придбаний 20.10.2007 року без пошкоджень та в повному комплекті, вартість якого на момент покупки 3772,00 грн.; планшет торгової марки «Apple New Ipad 64GB Wi-Fi Black», придбаний 09.12.2012 року, без пошкоджень, вартість якого на момент покупки 5901,00 грн.
Отже, придбана квартира, транспортні засоби та побутова техніка є спільним сумісним майном, але відповідач ухиляється це визнавати, стверджуючи, що вказана квартира, транспортні засоби та побутова техніка є його особистою власністю. На цей час вони не можуть досягти згоди щодо добровільного розподілу сумісно придбаного нерухомого майна, тому позивач звернулася з позовом до суду.
11.07.2024 від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Рогавої І.Т. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача зазначила, що з 21.08.2004 по 26.04.2016 позивач та відповідач ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі. В проваджені Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу перебувала цивільна справа № 210/3289/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Комета Інвест», треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Сніжко Д.В., про визнання майна спільною сумісною власністю, його розподіл та визнання акту прийому-передачі майна та іпотечного договору недійним, Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 06.03.2023 в справі № 210/3289/16-ц вищевказану позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду у відповідності до п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України. Провадження у даній справі було відкрито 08.07.2016 на підставі ухвала судді Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу. Підставою для відкриття провадження була позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , в якій вона просила визнати спільною сумісною власністю спірну квартиру та здійснити її поділ. В подальшому ОСОБА_3 уточнила свої позовні вимоги та додатково просила суд визнати недійсними оспорюваний акт приймання-передачі та іпотечний договір (ухвала Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу про прийняття уточненого позову від 17.04.2020). 09.03.2021 ОСОБА_3 була подана до суду позовна заява зі змінами, де окрім вищезазначених позовних вимог. Вона також просила суд визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 транспортні засоби CHEVROLET ЕVANDA 1998, (2006) № куз. НОМЕР_1 , FAW НОМЕР_5 та RENAULT DUSTER 1461 (2013) № куз. НОМЕР_6 та стягнути з ОСОБА_4 на її користь 1/2 частину вартості проданого спільного сумісного майна у вигляді вищевказаних автомобілів. В рамках вказаної справи на підставі клопотання представника позивача Алімової Л.М. ухвалою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 25.07.2016 було витребувано з Територіального сервісного центру 1243 регіонального сервісного центру у Дніпропетровській області інформацію щодо зареєстрованих станом на 26.04.2016 року за ОСОБА_4 транспортних засобів. З відповіді зазначеного сервісного центру за вих. № 1091 від 16.08.2016, яка була зареєстрована судом за вх. № 12860 25.08.2016, вбачається, що суду був наданий перелік транспортних засобів, які були зареєстровані за ОСОБА_4 станом на 26.04.2016, а саме всі транспортні засоби, які є предметом розгляду даної справи. Також з вказаної відповіді вбачається, що станом на 12.08.2016 за ОСОБА_4 транспортні засоби не зареєстровані. Тобто, якщо позивач вважає, що спірні транспорті засоби є її та ОСОБА_4 спільним майном, то в серпні 2016 року вона дізналась (могла дізнатись) про порушення свого права відносно зазначених транспортних засобів, а відповідно могла звернутися з позовом в строк до вересня 2019 року, але, як вбачається з вищевикладеного, вперше звернулась тільки в березні 2024 року, тобто з пропуском строку позовної давності встановленої як ч.2 ст.72 Сімейного Кодексу України, так і статтею 257 ЦК України, що є підставою для відмови у позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України). Також, позивач не повідомила суду той факт, що для придбання транспортного засобу RENAULT DUSTER 1461 (2013) № куз. НОМЕР_6 ОСОБА_4 отримував кредит, а саме 21 лютого 2014 року між ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 1/1871806, згідно умов якого банк надав ОСОБА_4 на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 175032,70 гривень строком користування з 21.02.2014 року по 20.02.2021 року включно на купівлю транспортного засобу RENAULT DUSTER. Свої зобов`язання за даним кредитним договором він не виконував належним чином в зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 23.06.2016 складала 143306,96грн., і яка 08.07.2016 була погашена поручителем ОСОБА_5 , який в подальшому звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення вказаної заборгованості в порядку регресу. Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 08.12.2017 в справі № 212/2044/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в порядку регресу, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.02.2018, позов ОСОБА_5 було задоволено частково - стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість в порядку регресу в розмірі 143306,96грн. З вищевикладеного вбачається, що розрахунок за транспортний засіб було проведено вже після припинення шлюбу між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 , а відповідно вказане майно не має статусу спільно нажитого. Також, позивач у жовтні 2016 року зверталась до суду з позовом до ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Комета Інвест" про визнання акту прийому-передачі нерухомого майна від 13.05.2016, укладеного між ТОВ «Компанія Комета Інвест» та ОСОБА_4 та іпотечного договору, посвідченого 08.07.2016 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сніжко Д.В. недійсними. За результатами розгляду вказаної справи Дніпровським апеляційним судом було винесено постанову від 03.03.2020 в справі № 210/4740/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Комета Інвест». терті особи - ОСОБА_5 , приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Сніжко Дмитро Віталійович про визнання акту прийому передачі майна та іпотечного договору недійсними, якою в задоволені позовних вимог було відмовлено. При цьому в зазначеній постанові суду апеляційної інстанції вказується на те, що, по-перше, сам факт придбання спірної квартири в період шлюбу, з часу укладання якого до придбання майна минуло лише 26 днів, не може бути беззаперечною підставою для визнання вказаного майна спільною сумісною власністю без дослідження джерела доходу, за який придбано майно, і, по-друге, позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав з урахуванням того факту, що власником спірної квартири є юридична особа, якій ця квартира була передана до статутного капіталу в якості вкладу. 
Щодо визнання спільною сумісною власністю та поділ спірної квартири. ОСОБА_4 став власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.09.2004, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомою Н.І. зареєстровано в реєстрі за № 16085. Як вбачається з вказаного договору купівля квартири була здійснена за 11800,00грн. Зазначений договір було укладено через 26 днів після реєстрації шлюбу з позивачем. При цьому, сторони до реєстрації шлюбу, разом не мешкали, спільне господарство не вели. Кошти, за які була придбана квартира, були особистими коштами відповідача ОСОБА_4 , який до укладання шлюбу працював та мав стабільний дохід. І, навпаки, позивач не працювала, стабільного доходу не мала. Сума в розмірі 11800,00грн. не була доходом ні позивача, ні відповідача ОСОБА_4 за період з 21.08.2004 по 16.09.2004. Вказана обставина, зокрема, підтверджується довідкою за формою ОК-5 відносно ОСОБА_4 від 18.11.2022. Також, вперше позивач звернулась з вимогою про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та її поділ в липні 2016 року (справа № 210/3289/16-ц), тобто саме в цей період вона довідалась про порушення свого права. Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 06.03.2023 в справі № 210/3289/16-ц позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду у відповідності до п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України. Частиною 1 статті 265 ЦК України встановлено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Таким чином, якщо позивач вважає, що спірна квартира є її та ОСОБА_4 спільним майном, то в липні 2016 року вона дізналась про порушення свого права відносно зазначеного майна, а відповідно могла звернутися з позовом в строк до серпня 2019, і на даний час нею пропущено строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу встановлений як ч.2 ст.72 Сімейного Кодексу України, так і статтею 257 ЦК України, що є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). З урахуванням того, що позовні вимоги щодо здійснення поділу спірної квартири, визнання оспорюваного акту приймання-передачі нерухомого майна та іпотечного договору недійсними, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про проведену державну реєстрацію права власності є похідними від первісної вимоги про визнання права спільної сумісної власності на спірну квартиру, то підстави для їх задоволення відсутні. Також, слід зауважити, що як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка № 386159179 від 09.07.2024), спірна квартира на даний час не обтяжена будь-яким договором іпотеки. Також, факт припинення дії оскаржуваного договору іпотеки підтверджується повідомленням ОСОБА_5 від 14.07.2023, зареєстрованим в реєстрі за № 849. Окрім того, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт придбання спірних транспортних засобів в період шлюбу за спільні кошти подружжя, також є підстави для застосування позовної давності з наслідками встановленими ч.4 ст.267 ЦК України.
Щодо спірної побутової техніки то позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що зазначене нею майно перебуває у власності відповідача ОСОБА_4 . Також, якщо позивач вважає, що спірна побутова техніка є її та ОСОБА_4 спільним майном, і відповідач ОСОБА_4 заволодів вказаним майном без узгодження з нею, то, як вона зазначає в уточненій позовній заяві від 07.05.2024, про вказаний факт їй стало відомо в вересні 2016 року, а відповідно саме в цей час вона дізналась про порушення свого права відносно зазначеного майна, а відповідно могла звернутися з позовом в строк до жовтня 2019, і на даний час нею пропущено строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу встановлений як ч.2 ст.72 Сімейного Кодексу України, так і статтею 257 ЦК України, що є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). 
Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2024 року цивільна справа прийнята судом до свого провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального провадження, призначено підготовче засідання.
Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2025 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд справи по суті.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов з підстав, просив його задовольнити, не підтримав клопотання щодо призначення у справі товарознавчої та автотоварознавчої експертизи. 
Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Рогава І.Т. просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Комета Інвест» в судове засідання не з`явився, про час та місце засідання повідомлений належним чином.
Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про час та місце засідання повідомлений належним чином. 
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі – СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).
Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_8 уклали шлюб 21.08.2004, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_7 від 21.08.2004, прізвище дружини після одруження ОСОБА_9 (т.1 а.с. 10).
Зі свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_8 від 26.04.2016 вбачається, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано 26.04.2016 (т.1 а.с. 11).
Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 16.09.2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І. та зареєстрований у реєстрі за №1-6085, 16.09.2004 року ОСОБА_4 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.09.2004 та Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 16.09.2004 (т.1 а.с. 12-14).
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.02.2024 вбачається, що право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 з 25.05.2016 зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Комета Інвест» згідно акту приймання-передачі нерухомого майна б/н, виданого 13.05.2016 та протоколу 13/05-16, виданого 13.05.2016
ТОВ «Компанія Комета Інвест», ОСОБА_4 (т.1 а.с. 15).
08.07.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Сніжком Дмитром Віталійовичем та зареєстрованого у реєстрі за №855. За умовами укладеного договору ОСОБА_4 
взяв у борг 420 000 грн. у ОСОБА_7 , строком повернення до 11.07.2016 (т.1 а.с 72). В забезпечення виконання грошового зобов`язання 08.07.2016 між ОСОБА_7 та ТОВ «Компанія Комета Інвест» був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Сніжком Д.В. та зареєстрований у реєстрі №856, відповідно до якого ТОВ «Компанія Комет Інвест» виступило майновим поручителем за ОСОБА_4 та надало в іпотеку спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 72-73). Також 08.07.2016 між ОСОБА_7 та ТОВ «Компанія Комета Інвест» було укладено договори застави, посвідчені приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Сніжком Д.В. та зареєстровані у реєстрі №861, №862, №954, предметом застави є транспортний засіб Chevrolet Evanda 1998, (2006) №куз. НОМЕР_1 , транспортний засіб FAW CA 1031 2672, (2012) №шасі НОМЕР_9 , транспортний засіб Renault Daster 1461 (2013) №кузова НОМЕР_6 (т.1 а.с. 76-84).
Позивачем надано копію гарантійного талону ВWC 1005 від 05.03.2011 та фіскального чеку на суму 4004,00 грн на плазмовий телевізор марки «Самсунг 14 «Е46С7000WW» (т.1 а.с.150), копію товарного чеку №00000044267 від 09.08.2012 на суму 5901,00 грн та гарантійний талон №8 431 на планшет торгової марки «Apple New Ipad 64GB Wi-Fi Black» (т.1 а.с. 151), чек №59722 від 18.12.2013 на суму 4083,32 грн та гарантійний талон №00000059722 на духову шафу торгової марки «Electrolux EOC 3430 COX», (т.1 а.с.152-153); копію кредитного договору №001-26067-201007 від 20.10.2007 та копію видаткової накладної №ВФ-2836 про придбання ноутбуку торгової марки «LG» FS-2A6CR1 вартістю 3772,00 грн. (т.1 а.с. 154-156); копію кредитного договору №87992032 від 056.03.2011 про придбання телевізору ЖК Самсунг НОМЕР_10 в корпусі чорного кольору, вартістю 20999,00 грн та підставки для TV/AV апаратури Bravis1531BLK42, вартістю 1599,00 грн (т.1 а.с. 144,145). 
Також, з довідки територіального сервісного центру №1243 від 16.08.2016 (т.3 а.с. 24) вбачається, що станом на 26.04.2016 за ОСОБА_4 були зареєстровані транспортні засоби: Chevrolet Evanda 1998, (2006) № куз. НОМЕР_1 , дата реєстрації 30.10.2012; FAW CA 1031 2672, (2012) №шасі НОМЕР_9 дата реєстрації 18.05.2013, Renault Daster 1461 (2013) №кузова НОМЕР_6 , дата реєстрації 20.07.2014. 
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Отже, судом встановлено, що під час шлюбу сторін у справі, 16.09.2024 була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_3 ; транспортні засоби: Chevrolet Evanda 1998, (2006) № куз. НОМЕР_1 , дата реєстрації 30.10.2012; FAW CA 1031 2672, (2012) №шасі НОМЕР_9 дата реєстрації 18.05.2013, Renault Daster 1461 (2013) №кузова НОМЕР_6 , дата реєстрації 20.07.2014; плазмовий телевізор марки «Самсунг 14 «Е46С7000WW»; планшет торгової марки «Apple New Ipad 64GB Wi-Fi Black»; духова шафу торгової марки «Electrolux EOC 3430 COX»; ноутбук торгової марки «LG» FS-2A6CR1; телевізор ЖК Самсунг UA46C7000; підставка для TV/AV апаратури Bravis1531BLK42. 
Відповідачем не була спростована презумпція права спільної сумісної власності на спірне майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому позовні вимоги ОСОБА_3 про поділ спільного майна є обґрунтованими. 
Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом, в проваджені Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу перебувала цивільна справа № 210/3289/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Комета Інвест», треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Сніжко Дмитро Віталійовича, про визнання майна спільною сумісною власністю, його розподіл та визнання акту прийому-передачі майна та іпотечного договору недійним. Провадження у даній справі було відкрито 08.07.2016 на підставі ухвала судді Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу (т.3 а.с. 75-76). Підставою для відкриття провадження була позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , в якій вона просила визнати спільною сумісною власністю спірну квартиру та здійснити її поділ. В подальшому ОСОБА_3 уточнила свої позовні вимоги та додатково просила суд визнати недійсними оспорюваний акт приймання-передачі та іпотечний договір, що вбачається з ухвали Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу про прийняття уточненого позову від 17.04.2020 (т.3 а.с. 77). 
Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 06.03.2023 в справі № 210/3289/16-ц вищевказану позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду у відповідності до п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України (т.3 а.с. 83).
Також, ОСОБА_3 у жовтні 2016 року зверталась до суду з позовом до ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Комета Інвест" про визнання акту прийому-передачі нерухомого майна від 13.05.2016, укладеного між ТОВ «Компанія Комета Інвест» та ОСОБА_4 та іпотечного договору, посвідченого 08.07.2016 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сніжко Д.В. недійсними. За результатами розгляду вказаної справи Дніпровським апеляційним судом було винесено постанову від 03.03.2020 в справі № 210/4740/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Комета Інвест». терті особи - ОСОБА_5 , приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Сніжко Дмитро Віталійович про визнання акту прийому передачі майна та іпотечного договору недійсними, якою в задоволені позовних вимог було відмовлено (т.2 а.с.42-44). 
Згідно позиції Верховного Суду України, наведеної у постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
ОСОБА_3 у липні 2016 року звернулася до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл, що розцінюється судом як бажання захистити своє право на частку у спільному майні подружжя, у зв`язку з чим, саме липень 2016 року є початком перебігу позовної давності.
Отже, з огляду на факт звернення позивачем у липні 2016 року з позовом до суду про поділ майна подружжя, наслідком чого став початок перебігу позовної давності, який, відповідно, сплинув 31 липня 2019 року. Проте, протягом трьох років (загального строку позовної давності), правом на звернення до суду позивач не скористалася, а звернулася з позовом до суду лише 05 березня 2024 року.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при зверненні з позовом до суду позивачем пропущений 3-річний строк позовної давності. Підстави для поновлення строку позовної давності, відсутні.
Отже, заява відповідача та його представника про застосування строку позовної давності є гарантованим правом, що спрямовано на захист власного майнового інтересу, а при відсутності підстав для поновлення строку позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки позивач про порушення своїх прав фактично дізналася у липні 2016 року, до суду з позовом звернулася 05 березня 2024 року, тобто, поза межами строку, встановленого Законом, підстав для поновлення строку позовної давності, судом не встановлено.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.  Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.  Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.  Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.  Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.  Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.  Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами:  1) письмовими, речовими і електронними доказами;  2) висновками експертів;  3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.  Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.  Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.  Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.  Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.  Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.  Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.  Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.  Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Суд вважає, що відповідачем ОСОБА_4 та його представником доведено належним чином, що позивач ОСОБА_3 звернулася до суду за захистом порушеного права з пропуском строку позовної давності без поважних причин, про застосування якого він просив суд.
Так, «За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц).
Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №504/4433/15 (провадження №61-27456св18) дійшов наступного висновку: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17».
Відповідачем не була спростована презумпція права спільної сумісної власності на спірне майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому позовні вимоги ОСОБА_3 про поділ спільного майна є обґрунтованими.
Разом із тим, особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд протягом позовної давності.
«  Позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин» (постанова Верховного суду від 01 квітня 2020 року у справі №501/1437/16 (провадження №61-45332св18).
У постанові від 10 жовтня 2019 року у справі 357/9126/17 (провадження №61-36495св18) Верховний суд зробив наступний правовий висновок: «Згідно статей 256, 257 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.
Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253–255 цього Кодексу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме – обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою».
Усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права, а саме, частини 1 статті 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14 дійшов до наступного правового висновку: «згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти».
Суд враховує, що про порушення свого права на спільне майно позивач ОСОБА_3 об`єктивно дізналася у 2016 році , тому 05 березня 2024 року позивач звернулася з позовом суду поза межами встановленого законом строку позовної давності.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, наявні у справі докази, суд дійшов висновку про те, що у даному випадку початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, а саме право на позов об`єктивно виникло у позивача у липні 2016 року, але повторно з позовом про поділ спільного майна подружжя позивач звернулася до суду поза межами встановленого законом строку позовної давності – лише 05 березня 2024 року. Доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку в зв`язку з наявністю об`єктивних перешкод для звернення до суду позивач не надала, отже поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем належним чином не доведено. Тому правові підставі для поновлення цього строку відсутні, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Отже, суд, з`ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідивши в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», приходить до висновку що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст.12, 13, 30, 81, 89, 200, 263-265 ЦПК України, суд 
ухвалив:
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Комета Інвест», третя особа: ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл, визнання акту прийому-передачі майна та іпотечного договору недійсним, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 20 березня 2026 року. 

Суддя В.В. Лященко