Справа № 372/809/25 
Провадження № 1-кп-106/26

В И Р О К
іменем України

15 квітня 2026 року   Обухівський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
сторін кримінального провадження:
-прокурора ОСОБА_3 ,
-обвинуваченого ОСОБА_4 ,
-захисника ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Обухові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 січня 2025 року за № 12025111230000163 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Обухів Київської області, українця, громадянина України, непрацевлаштованого, неодруженого, з середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В :

11.01.2025 року близько 20 год. 40 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи біля ломбарду «Скарбниця», що знаходиться за адресою: м. Обухів, вул. Київська, буд. 109, діючи умисно, в умовах воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про запровадження воєнного стану в Україні», із подальшим продовженням строку дії до 09.05.2025 року, керуючись корисливим мотивом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з метою відкритого викрадення чужого майна, умисно підійшов до потерпілої ОСОБА_6 , яка рухалась по дорозі в напрямку свого будинку № 7 по вулиці Каштанова повз ломбард «Скарбниця», який розташований за адресою: м. Обухів, вул. Київська, буд. 109, та, діючи умисно, відкрито шляхом ривка з правої руки останньої вихопив сумку, яка матеріальної цінності для потерпілої не представляє, у якій знаходився мобільний телефон марки Xiaomi Redmi Note 13 Pro 8/256 чорного кольору у чохлі темно-зеленого кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , вартість якого відповідно до висновку експерта становить 13 765 (тринадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять) грн 22 коп.
Після чого, утримуючи викрадене майно, з місця вчинення злочину ОСОБА_4 зник, розпорядившись ним у подальшому на власний розсуд, чим спричинив потерпілій майнову шкоду на вищевказану суму.
Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.
Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, визнав повністю, щиро розкаявся, фактичні обставини не оспорював та у судовому засіданні показав обставини вчинення кримінального правопорушення, які відповідали зазначеним в обвинувальному акті та пред`явленому обвинуваченні.
Потерпіла ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд кримінального провадження за її відсутності, у якій також зазначила, що претензій морального та матеріального характеру до обвинуваченого не має, щодо призначення обвинуваченому міри покарання поклалася на розсуд суду.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 просив врахувати визнання вини обвинуваченим, його щире каяття та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, та звільнити останнього від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України із встановленням іспитового строку.
На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, суд вважає недоцільним дослідження доказів стосовно обставин, які не оспорюються жодним із учасників процесу. Судом з`ясовано, що учасники провадження правильно розуміють зміст цих обставин, їх позиція є добровільною та свідомою, а сумнівів щодо цього немає. Учасникам провадження роз`яснено, що у разі згоди вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.
За їхньою згодою суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та вивченням матеріалів кримінального провадження, що характеризують ОСОБА_4 , визнавши недоцільним подальше дослідження інших доказів у справі.
Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 , які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому в умовах воєнного стану, за ч. 4 ст. 186 КК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно із ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до практики Верховного Суду, що міститься в постанові від 23 червня 2020 року, у справі № 171/8/17, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення повинна враховуватися судом як загальна засада призначення покарання не лише на підставі належності відповідного правопорушення до певного виду (ст. 12 КК України), але і з обов`язковим урахування конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення.
Згідно ч. 5 ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, відноситься до тяжких злочинів, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття.
Обставини передбачені ч. 1 ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Із встановлених під час судового розгляду обставин та на підставі досліджених матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_4 , відповідно до ст. 89 КК України, раніше не судимий, медичну допомогу у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не отримує, непрацевлаштований, неодружений, має середню освіту, за місцем проживання характеризується посередньо.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Отже, призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за конкретне кримінальне правопорушення може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Судом встановлено наявність лише однієї обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, що саме по собі не є достатнім для застосування положень ст. 69 КК України, яка передбачає можливість призначення покарання нижче від найнижчої межі санкції лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. З огляду на відсутність таких обставин, підстави для застосування ст. 69 КК України відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Тобто, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе, зокрема, у разі призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
У даній справі кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_4 , кваліфіковане за ч. 4 ст. 186 КК України, санкція якої передбачає позбавлення волі на строк від семи до десяти років, у зв`язку з цим можливість застосування ч. 1 ст. 75 КК України та звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням відсутня.
Отже, зважаючи на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, обставини його вчинення, установлені вище дані про особу ОСОБА_4 , з огляду на наявність обставини, яка пом`якшує покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд вважає, що досягнення мети, визначеної у ст. 50 КК України, а саме виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення як ним, так і іншими особами нових кримінальних правопорушень можливе шляхом призначення йому покарання в межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 19.03.2026 року відносно обвинуваченого ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 
З огляду на викладене, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, ОСОБА_4 необхідно зарахувати строк його попереднього ув`язнення у період з 19.03.2026 по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. 
При цьому, суд вважає доцільним до набрання вироком законної сили залишити без зміни запобіжний захід щодо ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою.
Цивільний позов у справі не заявлено, витрати на залучення експерта відсутні.
Питання щодо долі речових доказів суд вирішує відповідно до вимог статті 100 КПК України.
Керуючись ст. 100, 368, 374, 381, 382, 395 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

Визнати  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.
Строк покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 залишити тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» до набрання вироком законної сили.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_4 у строк відбутого покарання строк попереднього ув`язнення, з 19 березня 2026 року по день набрання вироком законної сили, у співвідношенні одному дню тримання під вартою відповідає один день позбавлення волі.
Речові докази:
-6 (шість) оптичних DVD дисків, які знаходяться у матеріалах кримінального провадження, - зберігати у матеріалах кримінального провадження;
-жіночу сумочку чорного кольору та мобільний телефон марки Xiaomi Redmi Note 13 Pro 8/256 чорного кольору у чохлі темно-зеленого кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , які передані на зберігання потерпілій ОСОБА_6 , - залишити їй за належністю. 
На вирок суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області.
В частині запобіжного заходу вирок підлягає негайному виконанню.
Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 7 ст. 376 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя : ОСОБА_1