23.03.26
22-ц/812/584/26
Справа №473/4340/25 Доповідач апеляційного суду Т.Б. Кушнірова 
Провадження №22-ц/812/584/26

Постанова
Іменем України

23 березня 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О., 
із секретарем Шурмою Є.М., 

розглянувши у порядку позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - ОСОБА_2 , на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 17 грудня 2025 року під головуванням судді Булкат М.С., за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі за текстом - ТОВ «Бізнес Позика», Товариство) звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 18 грудня 2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 було укладено договір №440424-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний в порядку, визначеномуЗаконом України «Про електронну комерцію».
На виконання вказаного договору ОСОБА_1 отримав грошові кошти в розмірі 12000 грн, шляхом перерахування на банківську картку, номер якої був вказаний ним при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті.
Сторони домовились, що за кожен день користування кредитними коштами відповідач сплачує відсоток за стандартною ставкою у розмірі, який становить 1,08047360 %.
ОСОБА_1 зобов`язався вчасно частинами (згідно узгодженого графіку) повертати кредит, повернувши його в повному обсязі не пізніше 04 червня 2022 року, а також сплатити комісію за надання кредиту у загальному розмірі 1800 грн.
У разі порушення позичальником виконання взятих на себе зобов`язань останній зобов`язався сплачувати на користь кредитодавця неустойку (штраф).
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, утворилася заборгованість, загальний розмір якої, станом на 08 серпня 2025 року, склав 27825 грн 72 коп., з них: заборгованість за простроченим кредитом -10508 грн 58 коп., заборгованість за простроченими процентами - 16072 грн 24 коп., заборгованість за простроченою комісією за видачу кредиту - 1244 грн 90 коп.
Посилаючись на наведене, ТОВ «Бізнес Позика» просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у вищезазначеному розмірі, а також судовий збір 2422 грн 40 коп.
17 грудня 2025 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області задоволено позов ТОВ «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за Договором про надання кредиту №440424-КС-001 від 18 грудня 2021 року, що утворилася станом на 08 серпня 2025 року, а саме: заборгованість за простроченим кредитом у розмірі 10 508 грн 58 коп.; заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом у розмірі 16 072 грн 24 коп.; заборгованість за простроченою комісією за видачу кредиту у розмірі 1 244 грн 90 коп., а всього в загальному розмірі 27 825 грн 72 коп., а також в повернення 2 422 грн 40 коп. судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, укладеним в електронній формі відповідно до статті 207 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію», утворилась заборгованість, яка не спростована відповідачем, а тому підлягає стягненню на користь позивача.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , діючи через свого представника, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ТОВ «Бізнес Позика» відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що кредитний договір №440424-КС-001 від 18 грудня 2021 року не можна вважати таким, який належним чином підписаний електронним підписом відповідачем згідно з ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», оскільки такий договір був підписаний ним одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем).
Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази того, що сторони по справі домовились про застосування у спірних правовідносинах Закону України «Про електронну комерцію», надані позивачем до суду документи мають лише посилання на цей закон, однак з відповідачем не були погоджені. 
На думку відповідача договірні правовідносини виникли між банком та ним, як фізичною особою - споживачем банківських послуг, які повинні регулюватися Законом України «Про захист прав споживачів» (ст. 11 зазначеного закону), тому сторонами належним чином не підписаний спірний договір про надання кредиту, не досягнуто згоди щодо його усіх істотних умов, зокрема стосовно нарахування процентної ставки, відсотків, штрафних, фінансових санкцій тощо.
Посилаючись на необізнаність відповідача в галузі юридичної практики та фінансових відносин, враховуючи загальний час укладенні договору, останній не був належним чином, в повному обсязі, ознайомлений з усіма умовами договору №440424-КС-001 від 18 грудня 2021 року та відповідно до ч.2, п.1,3,5,10,11,16 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» вважає їх несправедливими.
Вказаний у позовній заяві Товариства залишок кредитних коштів у розмірі 10508,58 грн орієнтовно в 1,5 рази перевищує тіло кредиту, що в свою чергу є надмірним доходом позивача.
Крім того, наданий позивачем кредитний договір не містить перелік додаткових та супутніх банківський послуг кредитодовця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику, за які банком встановлена комісія за обслуговування кредиту. Тому вважає такі умови договору нікчемними, а нарахування 1800 грн за комісією є протиправним. Також, вважає протиправно зарахованими 551,10 грн сплачені 30 грудня 2021 року як сплату комісії.
Вказує, 30 грудня 2021 року відбулась сплата тіла кредиту не 1259, 32 грн, а 1814,45 грн (1259,32+555,10), відтак подальший розрахунок тіла кредиту мав становити 10185,58 грн, а не 10740,68, про що вказує позивач. Нарахування процентів повинно здійснюватися у сумі 110,05 грн, а не 116,05 (10185,58*1,0804735%) до 13 січня 2022 року. 
13 січня 2022 року відбулася сплата тіла кредиту в сумі 232,10 грн, тому сума залишку тіла кредиту склала 9953,48 грн (10185,58-232,10). Вважає, що сума залишку кредиту з 13 січня 2022 року складала 9953,48 грн, а щоденна процентна ставка, за умовами кредитного договору мала становити 107,54 грн (9953,48*1,0804735%) до завершення строку кредитування.
Щодо нарахування позивачем відсотків апелянт посилається на те, що з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період на підставі Указу Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року та у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стан з 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався у порядку, передбаченому законодавством України, та діє час розгляду справи.
З 14 квітня 2022 по 28 червня 2025 року ОСОБА_1 проходив військову службу, в тому числі і в період строку дії кредитування, є учасником бойових дій, отримав поранення та має третю групу інвалідності пов`язану із захистом Батьківщини. 
Оскільки він має статус військовослужбовця, тому на нього поширюються пільги передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та не може застосовуватися відповідальність у виді штрафних санкцій і пені за невиконання зобов`язань за користуванням кредитом, а також відсутній обов`язок щодо сплати процентів за його користування.
Докази, які підтверджують статус ОСОБА_1 як військовослужбовця, не були своєчасно надані до суду першої інстанції у зв`язку з відсутністю у нього специфічних знань у сфері юриспруденції, а саме стосовно питання необхідності дотримання порядку подання доказів, погіршенням стану здоров`я після поранення. Будучи впевненим щодо продовження розгляду судом справи звернувся за професійною правничою допомогою. Проте, на час призначення представника вже було постановлено оскаржуване судове рішення. Посилаючись на викладене просив поновити пропущений строк для подачу доказів підтверджуючих його статус військовослужбовця.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. 
Судом встановлено, що 18 грудня 2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання кредиту №440424-КС-001 (Споживчий кредит. Електронна форма). 
Відповідно до умов договору ТОВ «Бізнес Позика» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 12 000 грн зі строком користування коштами протягом 24 тижнів, а відповідач зобов`язався частинами (згідно узгодженого графіку) повертати кредит, повернувши його в повному обсязі не пізніше 04 червня 2022 року, а також сплачувати проценти за користування ним за стандартною ставкою у розмірі 1,08047360 % за кожен день користування коштами, а також сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 1 800 грн.
ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 12 000,00 грн, шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № НОМЕР_1 , зазначену останнім при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою про перерахування коштів.
При цьому ОСОБА_1 через особистий кабінет на вебсайті ТОВ «Бізнес Позика» подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту шляхом натискання відповідної кнопки, після чого ТОВ «Бізнес Позика» надіслало відповідачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач і використав для підтвердження підписання кредитного договору. При реєстрації та входу в особистий кабінет позичальника при укладенні кредитного договору, відповідачем використано фінансовий номер телефону НОМЕР_2 та електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 , що також підтверджується наданою позивачем до суду візуальною формою послідовності дій клієнта. Саме на вказаний номер телефону було відправлено одноразовий ідентифікатор, яким підписано кредитний договір.
До укладення кредитного договору ТОВ «Бізнес Позика» 18 грудня 2021 року здійснено верифікацію ОСОБА_1 , перевірено, що фінансовий номер телефону НОМЕР_2 належать особисто відповідачу.
ОСОБА_1 ознайомився з Паспортом споживчого кредиту та підписав його одноразовим ідентифікатором «G-2541», що підтверджується візуальною формою послідовності дій клієнта.
Вказані обставини підтверджують укладення сторонами електронного кредитного договору. 
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 не спростовував факт підписання ним самого договору.
Крім того, як було установлено, ОСОБА_1 30 грудня 2021 року, 13 січня 2022 року та 02 лютого 2022 року в рахунок погашення отриманого кредиту та сплати процентів за користування кредитом здійснював платежі по банківських реквізитах ТОВ «Бізнес Позика», що ним не заперечувалося в апеляційній скарзі. Зазначені обставини вказують на визнання ним факту укладення кредитного договору та наявності у нього обов`язку повернути кредит. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У частині 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з вимогами чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст. 526, 527, 530 ЦК України).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до його виконання.
За приписами частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З огляду на те, що між сторонами укладено кредитний договір, умови якого відповідач не виконав належним чином, суд на підставі ч.2 ст.1050, ч.2 ст. 1054 ЦК України, умов кредитного договору, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ТОВ «Бізнес Позика» та стягнення із ОСОБА_1 заборгованості.
При цьому колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 про те, що кредитний договір не можна вважати таким, що належним чином підписаний електронним підписом, оскільки він підписаний одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), а на сайті ТОВ «Бізнес Позика» містяться незрозумілі для нього редакції вказаних Правил.
Матеріалами справи підтверджено, що кредитний договір № 440424-КС-001 від 18 грудня 2021 року укладено шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію» про надання споживчого кредиту в електронній формі і який підписаний відповідачем шляхом використання одноразового пароля, що відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію».
У вказаному договорі сторонами погоджено всі його істотні умови (суму кредиту 12 000 грн, строк кредиту - 24 тижні, термін дії договору - 04 червня 2022 року, процентну ставку 1,08047360), договір є дійсним, відповідачем ОСОБА_1 кредитний договір в установленому порядку недійсним не визнавався.
При укладенні кредитного договору відповідач сам надав відомості, які його ідентифікують: свої прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресу проживання, номер телефону, номер банківської картки. Саме на вказаний ним номер телефону позивачем було направлено одноразовий ідентифікатор, яким відповідач скористався, ввівши у відповідне поле на сайті Товариства, тим самим підписавши договір. При цьому кошти були перераховано на зазначену позичальником картку. 
За нормами Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно не можливим. Належних і документальних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано.
Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами. 
Разом з тим, обгрунтованими є доводи апеляційної скарги стосовно неправильного визначення судом розміру заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.
Так, в матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, який надало ТОВ «Бізнес Позика» станом на 08 серпня 2025 року. Згідно цього розрахунку заборгованість за основним кредитом складає 10 508 грн 58 коп., за відсотками за користування кредитом 16 072 грн 24 коп.
Також до розрахунку позивач включив комісію у розмірі 1244 грн 90 коп. за надання кредиту відповідно до умов кредитного договору.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (утому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (заможливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
Оцінюючи зміст оспорюваного положення пункту 1.4.2 кредитного договору, яким передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, Верховний Суду у своїй постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 180/1434/20 (провадження № 61-9418св21) дійшов висновку, що дії банку, які складають обслуговування кредиту, відповідають зобов`язанням банку, визначеним пунктом 6.9.7 Загальних умов кредитування, про надання не частіше одного разу на місяць безоплатно інформації про поточний розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, надання виписок по рахунку, щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за договором, які сплачені та які належить сплатити і дати сплати, та зобов`язанням кредитодавця про надання інформації споживачу, визначених статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому такі послуги не можуть бути оплатними.
Верховний Суду у вищевказаній постанові від 17 серпня 2022 року у справі №180/1434/20 (провадження № 61-9418св21) дійшов висновку, що наведене дає підстави для висновку, що положення пункту 1.2 кредитного договору, яким передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту суперечать положенням частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому таке положення є нікчемним в силу закону, а отже не підлягають визнанню недійсними судом.
Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 766/8096/20 (провадження № 61-15716св20) та від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20 (провадження № 61-17825св21).
Наведені висновки підтримані у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22), а саме зазначено, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку послуг, які пов`язані з наданням кредиту, то умова кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 1800 грн, суперечить чинному законодавству, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Тому, в позові ТОВ «Бізнес Позика» про стягнення комісії у розмірі 1244 грн 90 коп. слід відмовити.
Із розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що 30 грудня 2021 року відповідач сплатив на погашення заборгованості 3 500 грн 45 коп., з яких: 1 259 грн 32 коп. позивач зарахував на погашення тіла кредиту; 1 685 грн 58 коп. на погашення відсотків за користування кредитом та 555 грн 10 коп. на погашення комісії за надання кредиту.
Оскільки комісія за надання кредиту, яка хоча і погоджена з позичальником, але за своєю нікчемністю не підлягає задоволенню, кошти в сумі 555 грн 10 коп., безпідставно зараховані позивачем на погашення комісії. Тому, мають бути включені в погашення заборгованості за тілом кредиту.
З розрахунку заборгованості також вбачається, що 13 січня 2022 року відповідачем сплачено 1282 грн 24 коп, з яких: 232 грн 10 коп. зараховано на погашення тіла кредиту та 1 050 грн 14 коп. на погашення відсотків за користування кредитом.
01 лютого 2022 року відповідач сплатив 625 грн, які позивач зарахував на погашення відсотків за користування кредиту.
Таким чином заборгованість за тілом кредиту, з урахуванням сплачених ОСОБА_1 коштів має становити 9 953 грн 48 коп. (12 000 - 1259 грн 32 коп. -555 грн 10 коп - 232 грн 10 коп).
Нарахування відсотків за користування кредитом слід розраховувати шляхом множення заборгованість за тілом кредиту х відсоток, передбачений умовами договору х кількість днів періоду прострочення заборгованості : 
з 19 грудня 2021 року по 30 грудня 2021 року розмір відсотків має становити 1 555 грн 92 коп. (12 000 грн х 1,08047360% = 129 грн 66 коп (в день) х 12 дн;
з 31 грудня 2021 року по 13 січня 2022 року - 1 540 грн 70 коп. (10 185 грн 58 коп. х 1,08047360% = 110 грн 05 коп. (в день) х 14 дн; 
з 14 січня 2022 року по 04 червня 2022 року - 15 163 грн 14 коп. (9 953 грн 48 коп. х 1,08047360%= 107 грн 54 коп. (в день) х 141 дн; 
Таким чином, загальний розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом має становити 18 259 грн 76 коп., а з урахуванням частково сплачених ОСОБА_1 коштів на погашення відсотків їх розмір складатиме - 14 899 грн 04 коп. (18 130 грн 10 коп. - 1685 грн 58 коп.- 1050 грн 14 коп.- 625 грн). 
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
У статті 1, 2 даного Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, за якими військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
В частині 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» визначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Вищевказаний пункт Закону є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц та від 11 грудня 2019 року у справі № 521/7927/16-ц.
Із сканкопії посвідчення серії НОМЕР_3 виданого 24 серпня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. 
З представленої сканкопії військового квитка видно, що ОСОБА_1 14 квітня 2022 року був призваний на військову службу по мобілізації і звільнений 28 червня 2025 року (демобілізований) в запас.
Таким чином, оскільки на час строку кредитування з 19 грудня 2021 року по 14 квітня 2022 року, ОСОБА_1 не являвся військовослужбовцем, тому на нього не розповсюджувалися пільги, передбачені статтею 14 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у тому числі щодо звільнення від сплати процентів за кредитом на особливий період.
Враховуючи наведене, заборгованість за відсотками за користування кредитом, з урахуванням сплачених відповідачем коштів на їх погашення, підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» за період з 19 грудня 2021 року по 14 квітня 2022 року, у розмірі 9 522 грн 04 коп. (12 882 грн 76 коп.-1 685 грн 58 коп.-1050 грн 14 коп.-625 грн).
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи в частині визначення загального розміру заборгованості, то у відповідності до п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК рішення слід змінити, зменшивши розмір заборгованості за кредитом, яка підлягає стягненню на користь ТОВ «Бізнес Позика» із ОСОБА_1 , з 27 825 грн 72 коп. до 19 475 грн 52 коп.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК це ж рішення в частині розподілу судових витрат також слід змінити.
Враховуючи, що позовні вимоги ТОВ «Бізнес Позика» задоволені на 69,99 %, то із ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню 1 695 грн 44 коп. судового збору за подачу позовної заяви.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена на 30,01 %, то на користь останнього із ТОВ «Бізнес Позика» слід стягнути 545 грн 22 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги (з урахуванням ухвали Миколаївського апеляційного суду від 09 лютого 2026 року, якою ОСОБА_1 зменшено розмір судового збору за подачу апеляційної скарги з 3 633 грн 60 коп. до 1816 грн 80 коп.).
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - Головченком Олександром Андрійовичем задовольнити частково.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 грудня 2025 року змінити, зменшивши суми заборгованості за кредитом, стягнутої на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» з ОСОБА_1 з 27 825 грн 72 коп. до 19 475 грн 52 коп., а судових витрат з 2 422 грн 40 коп. до 1 695 грн 44 коп. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на користь ОСОБА_1 545 грн 22 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий 

Судді:

____________________
Повне судове рішення складено 23.03.2026 р.