КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/24698/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4869/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2025 року, постановлену під головуванням судді Аксьонової Н.М., у справі за позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року представник позивача Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Павлов Р.В. звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив солідарно стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 безпідставно збережені грошові кошти пайової участі у розмірі 1 096 600, 99 грн (без ПДВ) на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету, а також солідарно стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрати із сплати судового збору 13 159, 24 грн (т. 1 а.с. 1-14).
24 січня 2025 року представник позивача Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Шевченко І.Є. подала заяву про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмету позову, у якій просила солідарно стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 безпідставно збережені грошові кошти у розмірі 1 104 701, 46 грн (без ПДВ), з яких: 717 795, 18 грн - пайовий внесок, 322 290, 04 грн - інфляція, 64 616, 24 грн - 3% річних, на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету (т. 1 а.с. 131-138).
В обґрунтування поданої заяви вказала, що підпунктом 4 абзацу 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX передбачено, що пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення до суду Департамент економіки та інвестицій проводив розрахунок розміру пайової участі керуючись, зокрема, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону, пунктом 6.4 Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 15 листопада 2016 року № 411/1415 та з урахуванням показника опосередкованої вартості спорудження житла у місті Києві, що затверджений наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України «Про затвердження показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розрахованих станом на 01 січня 2024 року) від 28 січня 2024 року № 72 та що діяв на дату здійснення розрахунку, тобто станом 19 вересня 2024 року.
Департамент економіки та інвестицій здійснив новий (уточнений) розрахунок розміру пайової участі, зважаючи на постанову Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2024 року у справі № 910/6226/23, врахував Прикінцеві та перехідні положення Закону, пункт 6.4 Порядку та використав той показник опосередкованої вартості спорудження житла у місті Києві, що затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 10 вересня 2021 року № 230 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» та діяв на дату введення об`єкта будівництва в експлуатацію, тобто станом на 01 жовтня 2021 року розмір пайової участі (внеску) у створенні і розвитку інженернотранспортної та соціальної інфраструктури міста Києва, який відповідачі повинні сплатити, становить 717 795, 18 грн (без ПДВ).
Щодо зміни предмету позову вказала, що порушення відповідачами вимог Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-ІХ призвели не тільки до невиконання відповідачами своїх обов`язків щодо сплати пайової участі до дати введення об`єкта будівництва в експлуатацію, а й до прострочення виконання ними свого грошового зобов`язання.
Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення - 322 290, 04 грн, а також три проценти річних від простроченої суми - 386 906, 28 грн - виникає з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача (т. 1 а.с. 131-138).
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2025 року у прийнятті заяви про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмета позову Департаменту економіки та інвестицій Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у цивільній справі за позовом Департаменту економіки та інвестицій Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі - відмовлено (т. 1 а.с. 238-239).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 24 листопада 2025 року представник Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Шевченко І.Є. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу, прийняти заяву Департаменту про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмету позову та направити справу для продовження розгляду до Солом`янського районного суду міста Києва, а також солідарно стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Департаменту економіки та інвестицій витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 грн (т. 2 а.с. 1-15).
На обґрунтування скарги зазначила, що предметом позовної заяви Департаменту у цій справі є стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розмірі 1 096 600, 99 грн, підставами цього позову є те, що відповідачі є замовниками будівництва об`єкта «Будівництво житлового будинку (садибного типу)» відповідно до декларації про готовність до експлуатації об`єкта № КВ101210920569 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, були зобов`язані звернутись до Департаменту з заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва протягом 10 робочих днів після 01 січня 2020 року та до введення об`єкта в експлуатацію перерахувати кошти пайової участі у розвиток інфраструктури міста Києва у зв`язку з будівництвом вищезазначеного об`єкту. Проте вказані обов`язки відповідачі не виконали, чим порушили вимоги пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX та Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 15 листопада 2016 року № 411/1415. 
Заява Департаменту про зміну предмету позову обґрунтовувалась тим, що відповідачі прострочили виконання зобов`язання щодо сплати коштів пайової участі, передбаченого пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону з моменту введення житлового будинку в експлуатацію, тобто з 01 жовтня 2021 року. 
Також вказала, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно». 
Отже, Департамент вирішив скористатись своїм правом та змінити предмет своєї позовної заяви шляхом доповнення позовних вимог новими, а саме стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми в межах спірних правовідносин, водночас підстави позову Департамент не змінював, оскільки підставами позову були і залишається обставини, що відповідач є замовником будівництва об`єкта відповідачі є замовниками будівництва об`єкта «Будівництво житлового будинку (садибного типу)» відповідно до декларації про готовність до експлуатації об`єкта № КВ101210920569 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, були зобов`язані звернутись до Департаменту з заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва протягом 10 робочих днів після 01 січня 2020 року та до введення об`єкта в експлуатацію перерахувати кошти пайової участі у розвиток інфраструктури міста Києва у зв`язку з будівництвом вищезазначеного об`єкту. Проте вказані обов`язки відповідачі не виконали, чим порушили вимоги пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону та Порядку.
Підпунктом 4 абзацу 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. 
Представник апелянта зазначала, що на момент звернення до суду Департамент економіки та інвестицій проводив розрахунок розміру пайової участі керуючись, зокрема, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону, пунктом 6.4 Порядку та з урахуванням показника опосередкованої вартості спорудження житла у місті Києві, що затверджений наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України «Про затвердження показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розрахованих станом на 01 січня 2024 року) від 28 січня 2024 року № 72 та що діяв на дату здійснення розрахунку, тобто станом 19 вересня 2024 року.
З урахуванням постанови Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 910/6226/23, Департамент економіки та інвестицій здійснив новий (уточнений) розрахунок розміру пайової участі, врахував Прикінцеві та перехідні положення Закону, пункт 6.4 Порядку та використав той показник опосередкованої вартості спорудження житла у місті Києві, що затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 10 вересня 2021 року № 230 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» та діяв на дату введення об`єкта будівництва в експлуатацію, тобто станом на 01 жовтня 2021 року. 
Враховуючи зазначене та зміну предмету позову, ціна позову збільшилась з 1 096 600, 99 грн до 1 104 701, 46 грн, а тому Департамент скористався своїм правом та подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог (т. 2 а.с. 1-15).
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Хурсевич С.В. просила апеляційну скаргу Департаменту економіки та інвестицій Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін (т. 2 а.с. 42-43).
Відзив від відповідача ОСОБА_2 не надходив до апеляційного суду.
При цьому, суд апеляційної інстанції забезпечив право відповідача подати відзив (заперечення) на апеляційну скаргу, направивши відповідне поштове повідомлення 17 лютого 2026 року, проте поштове повідомлення повернулося без вручення із відповідною відміткою працівника пошти (т. 2 а.с. 38, 53-54).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вжив усіх можливих заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи апеляційним судом.
У справі GORYACHYY v. Ukraine (№ 43925/18 ухвалене 24 лютого 2022 року, оприлюднене 15 вересня 2022 року та є остаточним), ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до частини другої ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідноз частиною тринадцятою ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи викладене.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем в позовній заяві було заявлено одну позовну вимогу - стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у розмірі 1 096 600, 99 грн (т. 1 а.с. 1-14).
Заявою від 24 січня 2025 року представник позивача заявила про зміну розміру ціни позову, що складається з суми пайової участі (внеску) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Києва - 717 795, 18 грн, і доповнення позовної заяви новими вимогами про стягнення інфляційних збитків - 322 290, 04 грн, три проценти річних - 64 616, 24 грн, а разом - 1 104 701, 46 грн (т. 1 а.с. 131-138).
В обґрунтування заяви від 24 січня 2025 року вказано, що Департамент економіки та інвестицій вже після подання позовної заяви здійснив новий (уточнений) розрахунок розміру пайової участі, зважаючи на постанову Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2024 року у справі № 910/6226/23, врахував Прикінцеві та перехідні положення Закону, пункт 6.4 Порядку та використав той показник опосередкованої вартості спорудження житла у місті Києві, що затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 10 вересня 2021 року № 230 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» та діяв на дату введення об`єкта будівництва в експлуатацію. Тобто станом на 01 жовтня 2021 року розмір пайової участі (внеску) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Києва, який відповідачі повинні сплатити, становить 717 795, 18 грн (без ПДВ) та інфляційні втрати - 322 290, 04 грн і три проценти річних - 64 616, 24 грн, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, на раховані на суму безпідставно збережених відповідачами грошових коштів пайової участі (т. 1 а.с. 131-138).

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.
Виходячи з положень пункту 3 частини другої ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у підготовчому засіданні суд, у разі необхідності, заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви.
Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року в справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21)).
Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена і адресована суду письмова вимога, що складається з вимоги процесуального характеру та вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). А предмет позову - це матеріальний зміст цієї вимоги.
Згідно із постановою Верховного Суду у справі № 922/404/19 від 09 липня 2020 року, зроблено висновок, що позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. 
Таким чином, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняте судове рішення. Цей матеріальний зміст позовних вимог позивача, проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Зміна предмета позову відбудеться тоді, коли у межах конкретної позовної вимоги позивач замість одного способу захисту прав (який був заявлений раніше, при подачі позову) захоче скористатися іншим способом захисту, обґрунтовуючи свої позовні вимоги (предмет позову) тими самими обставинами, якими він обґрунтовував первісні вимоги.
Зміна підстав позову відбувається тоді, коли позивач у межах конкретної позовної вимоги, в обґрунтування раніше заявлених позовних вимог (предмету позову) посилається на інші обставини, якими він ці (перші) позовні вимоги, обґрунтовував.
Виходячи з висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року по справі № 761/7978/15-ц, під підставами позову, які згідно із ст. 49 ЦПК може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.
Таким чином, зміна предмета позову означає зміну вимог, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, що підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні первісних обставин та зміна обсягу посилань на норми матеріального чи процесуального права (пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).
Зміна позивачем підстав і предмету позову може мати місце лише альтернативно, тому одночасна їх зміна неможлива. Це правило законодавець визначив імперативно. Отже, у разі подання позивачем клопотання (заяви), направленого на одночасну зміну предмета і підстави позову, суд з урахуванням конкретних обставин повинен відмовити у задоволенні такого клопотання (заяви). Зміна предмета позову означає зміну матеріально-правової вимоги до позивача.
Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.
Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не у повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.
Зміна предмету позову можлива, зокрема, у такі способи:
1) заміна одних позовних вимог іншими;
2) доповнення позовних вимог новими;
3) вилучення деяких із позовних вимог;
4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу у межах спірних правовідносин.
При цьому збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмета позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.
На такі правові висновки вказав Верховний Суд у своїй постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 570/2518/22 (провадження № 61-2614св25).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу у своїй постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23), що стаття 188 ЦПК України містить правила об`єднання і роз`єднання позовів. Згідно із частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). 
Однак таке об`єднання позовних вимог можливе саме в одній позовній заяві при зверненні з позовом до суду, а не шляхом подання нового самостійного позову з додатковими похідними вимогами після порушення провадження у справі для його спільного розгляду з первісним позовом.
Велика Палата Верховного Суду зазначала що оскільки положення частини третьої статті 49 ЦПК України виключають можливість одночасної зміни предмета і підстав позову, то у разі подання позивачем заяви у підготовчому засіданні, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити у прийнятті такої заяви та повернути заявникові. Водночас позивач не позбавлений прав звернутися до суду з новим позовом у встановленому законом порядку (постанова від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23).
У своїй заяві від 24 січня 2025 року позивач, посилаючись на вимоги частини другої статті 625 ЦК України, заявив нові позовні вимоги, додавши вимоги про стягнення нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат, котрі обґрунтовані тим, що відповідачі прострочили виконання зобов`язання щодо сплати коштів пайової участі, передбаченого пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону з моменту введення житлового будинку в експлуатацію, тобто з 01 жовтня 2021 року. Вказані вимоги не заявлялись при поданні позову.
Тобто стягнення грошових коштів у позові, поданому 01 жовтня 2024 року, та у заяві про збільшення позовних вимог та зміну предмету позову від 24 січня 2025 року мають різні підстави виникнення вимог, оскільки у позовній заяві позивач просив стягнути безпідставно збережені кошти на підставі ст. 1212 ЦК України, а в заяві про збільшення позовних вимог та зміну предмету позову від 24 січня 2025 року - заборгованість, нараховану відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, три проценти річних та інфляційних втрат, нараховані на суму безпідставно збережені кошти.
Відтак є хибним висновок представника позивача і щодо збільшення позовних вимог шляхом додавання суми інфляційних втрат та трьох процентів річних до суми безпідставно збережених коштів, які просив стягнути у позовній заяві від 01 жовтня 2024 року. 
Фактично у заяві від 24 січня 2025 року позивач заявляв про зменшення розміру суми безпідставно збережених коштів з 1 096 600, 99 грн до 717 795, 18 грн, що є зменшенням розміру позовної вимоги.
Також у заяві позивач заявив про доповнення позову новими позовними вимогами, які є похідними від первісної вимоги, а отже вони мають іншу правову підставу.
Об`єднання первісної позовної вимоги з похідною допускається при поданні позовної заяви, а не шляхом доповнення чи уточнення позовних вимог.
Таким чином, суд встановив, що заява позивача від 24 січня 2025 року містить одночасно вимоги про зміну предмету позову і його підстав, що не допускається процесуальним законодавством.
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погодилася колегія суддів апеляційного суду, про відмову у прийнятті заяви про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмета позову ухвалою від 23 жовтня 2025 року.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати у вигляді судового збору на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок іншої сторони не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - залишити без задоволення. 
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов