П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 квітня 2026 року 
м. Рівне
Справа № 562/3182/25
Провадження № 22-ц/4815/524/26

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ" - Крюкової Марини Володимирівни на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в :
У вересні 2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Капітал" (далі – ТОВ "ФК "Фінтраст Капітал") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №4834162 від 23 липня 2024 року та додатковим до нього договором у сумі 178 300,04 гривень, а також судових витрат по справі, що складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу.
В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що за укладеним електронним кредитним договором з Товариством з обмежено відповідальністю "Лінеура Україна" (далі – ТОВ "Лінеура Україна") у ОСОБА_1 утворилась заборгованість, яка у зв`язку з отриманням ТОВ "ФК "Фінтраст Капітал" прав на грошову вимогу підлягає стягненню на користь останнього в судовому порядку.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Капітал" заборгованість по кредитному договору №4834162 від 23 липня 2024 року у розмірі 90160 (дев`яносто тисяч сто шістдесят) грн. 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Капітал" судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 1224 (одна тисяча двісті двадцять чотири) грн. 76 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Капітал" 3000 (три тисячі) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ "ФК "Фінтраст Капітал", в інтересах якого діє адвокат Крюкова М.Ю., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та процесуального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що нараховані відсотки є процентами за правомірне користування кредитними коштами в межах строку кредиту, а не штрафними санкціями (пенею чи неустойкою).
Апелянт наголошує, що суду було надано поденний детальний розрахунок заборгованості (картку обліку), який є належним та допустимим доказом, проте суд першої інстанції не надав йому жодної оцінки.
Чинне законодавство не містить спеціальних вимог до форми підтвердження розміру заборгованості, тому застосовуються загальні правила доказування.
Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, проценти за правомірне користування (ст. 1048 ЦК України) нараховуються в межах строку кредиту, а після його закінчення або пред`явлення вимоги про повернення — нараховуються 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України.
Апелянт стверджує, що нарахування здійснено відповідно до погодженого сторонами строку.
Оскільки позичальник підписав договір, він погодився на його умови, що нівелює доводи про їх невідповідність без достатніх доказів.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (ст. 526 ЦК України).
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 23 липня 2024 року між ТОВ "Лінеура Україна" та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4834162, який підписаний електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора відповідно до вимог Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" з урахуванням передбачених Законом України "Про електронну комерцію" особливостей, за яким останній отримала кредит у сумі 20500 грн., строком на 360 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом за зниженою процентною ставкою 0,38 % від суми кредиту на кожен день користування – перші 30 днів та стандартною процентною ставкою 1,50 % від суми кредиту на кожен день користування з періодичністю платежів – кожні 30 відсотків.
Відповідно до умов додаткового договору до указаного договору від 30.07.2024 сторони домовились збільшити суму кредиту на 7500 гривень, в зв`язку з чим погодили внести наступні зміни до договору: 1.2 викласти п.1.2 Договору в новій редакції: "1.2. Сума кредиту(загальний розмір) складає: 28000. Тип кредиту – кредит."
Кредитор свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконав та надав йому кредит у розмірі 28000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою ТОВ "Універсальні платіжні рішення", довідкою ТОВ "Пейтек", окрім того з витребуваної інформації згідно ухвали суду, АТ "Універсал Банк" слідує, що платіж надійшов на платіжну картку - емітовану на ім`я ОСОБА_1 . При цьому суд враховує, що відповідачем отримання кредитних коштів у загальній сумі 28000 гривень не оспорюється.
Відповідно до укладеного між ТОВ "Лінеура Україна" та ТОВ "ФК "Фінтраст Капітал" договору факторингу №31/03/2025 від 31 березня 2025 року, ТОВ "Лінеура Україна" відступило ТОВ "ФК "Фінтраст Капітал" за плату належні йому права вимоги, зокрема, за кредитним договором №4834162 від 23 липня 2024 року, що підтверджується витягами до реєстру боржників до договору факторингу та свідчить про заміну кредитора у спірних правовідносинах.
Позичальник свого обов`язку з повернення використаних кредитних коштів у строки, на умовах та в розмірах, передбачених правочинами, належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилась певна заборгованість.
Заявлена до стягнення заборгованість складається з 28000 гривень за тілом кредиту; 104940,04 гривень за процентами, нарахованими первинним кредитором; 45360 гривень заборгованості за процентами нарахованими ТОВ "ФК "Фінтраст Капітал", загальна сума заборгованості - 178300, 04 гривень.
З огляду на те, що заборгованість за тілом кредиту сторонами не оспорюється, апеляційний розгляд справи здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, де ключовим питанням є правомірність стягнення нарахованих процентів у повному обсязі.

Згідно частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення 45360 гривень заборгованості за відсотками, нарахованими новим кредитором (позивачем), суд виходив з того, що за умовами договору факторингу позивач набув право вимоги лише в межах сум, визначених у реєстрі на момент відступлення права вимоги, і колегія суддів з таким висновком погоджується.
Так, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1 ст.1077 ЦК України).
Відповідно до ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, згідно з п. 1.1 договору факторингу, Клієнт відступає Фактору (Позивачу) право грошової вимоги, що включає суму основного зобов`язання, проценти, пеню та інші платежі. При цьому сторони договору чітко визначили механізм ідентифікації обсягу цих прав.
Так, відповідно до п. 1.1 та п. 1.2 договору, конкретний перелік боржників та сума грошових вимог до них зазначаються в Реєстрі боржників (Додаток №1).
Момент переходу права вимоги пов`язаний виключно з підписанням Акта прийому-передачі такого Реєстру.
Аналізуючи зміст дефініцій, закладених сторонами у договір, а саме термінів "Заборгованість" та "Право вимоги", суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що предметом відступлення є саме ті грошові зобов`язання, які безпосередньо містяться у Реєстрі боржників.
Отже, оскільки за умовами правочину обсяг прав кредитора обмежений сумами, зафіксованими у Реєстрі на момент підписання Акта прийому-передачі, Позивач не набув права на нарахування та стягнення додаткових відсотків, що не були включені до зазначеного Реєстру. Будь-яке інше тлумачення суперечило б волевиявленню сторін, викладеному у п. 1.2 договору факторингу.
Такий висновок суду першої інстанції повністю узгоджується з усталеною правовою позицією Верховного Суду, згідно з якою предмет договору факторингу (право грошової вимоги) на момент його переходу має бути належним чином індивідуалізований.
Оскільки в межах даної справи сторони договору факторингу пов`язали індивідуалізацію заборгованості саме з її відображенням у Реєстрі боржників (Додаток №1), право вимоги щодо сум, які не були включені до цього Реєстру, до Позивача не перейшло. Таким чином, вимоги про стягнення 45360 грн заборгованості, що не була ідентифікована при відступленні, є необґрунтованими.

Задовольняючи частково вимоги про стягнення 62160 грн із заявлених позивачем 104 940,04 грн процентів, нарахованих первісним кредитором, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було враховано положень частини п`ятої статті 8 Закону України "Про споживче кредитування". Вказана норма встановлює імперативне обмеження максимального розміру денної процентної ставки на рівні 1 відсотка (з 20.08.2024), що не було дотримано при розрахунку заборгованості.
Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що кредитний договір №4834162 був укладений 23 липня 2024 року, тобто в період дії оновленої редакції Закону України "Про споживче кредитування".
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що норми щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки (ст. 8 Закону) мають імперативний характер. Тобто обмеження діють незалежно від того, чи були внесені відповідні зміни до тексту договору. Колегія суддів також застосовує ч. 5 ст. 12 Закону "Про споживче кредитування", за якою умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Судом вірно встановлено часові межі перехідного періоду (ультраактивної дії норм) з 22.04.2024 по 20.08.2024 - ставка не більше 1,5%; з 20.08.2024 - ставка не більше 1% на день.
Оскільки позивач здійснював нарахування за ставкою 1,5% після 20.08.2024, суд першої інстанції, врахувавши висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 462/5025/20, правомірно здійснив власний перерахунок.
Колегія суддів відхиляє аргументи позивача про правомірність нарахування ставки 1,5%, оскільки таке нарахування прямо суперечить обмеженню, встановленому ч. 5 ст. 8 Закону "Про споживче кредитування". Розрахунок суду у сумі 62160 грн є арифметично коректним, відповідає вимогам закону та обсягу встановлених обставин справи.

Щодо вимог позивача про застосування приписів ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України та зобов`язання органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦПК України, апеляційний суд зазначає наступне.
За змістом ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.

Тобто, при ухваленні рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може вирішити питання нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Однак, це є правом суду, а не обов`язком, та має вирішуватись з урахуванням обставин конкретної справи.
Так, відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15 березня 2022 року, а також п.18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Кредитні правовідносини між сторонами у даній справі виникли 23.07.2024 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану, який діє і на даний час.
Отже, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, тому в цій частині апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та не містять належних правових аргументів, які б давали підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення. 
Враховуючи викладене, відповідно до статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції — залишенню без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНТРАСТ КАПІТАЛ" - Крюкової Марини Володимирівни залишити без задоволення.
Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:          Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Шимків С.С.