Справа № 136/2472/25
Провадження № 22-ц/801/795/2026
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іванець О. Д.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року	Справа № 136/2472/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М., 
учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач: Вінницька філія «Газорозподільні мережі України», 
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 16 січня 2026 року, постановлену під головуванням судді Іванець О. Д. в м. Липовець Вінницької області,
в цивільній справі № 136/2472/25 за позовом ОСОБА_1 до Вінницької філії «Газорозподільні мережі України» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
встановив:
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Вінницької філії «Газорозподільні мережі України» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2025 року позовну заяву  ОСОБА_1 залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України.
Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 19 січня 2026 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу разом з доданими документами на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України.
Роз`яснено позивачу, що згідно з ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач не усунув у встановлений строк усі недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі про залишення її без руху.
Зокрема, позивач усунув лише частину недоліків (щодо досудового врегулювання спору), тоді як інші вимоги, передбачені п.п. 6, 7, 9, 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, залишилися невиконаними. Також не було належним чином оформлено письмові докази відповідно до ст. 95, 177 ЦПК України. Крім того, позивач не дотримався визначеного судом способу усунення недоліків, оскільки замість подання нової редакції позовної заяви подав лише клопотання, що не є належним виконанням вимог ухвали.
З огляду на неповне та неналежне усунення недоліків у встановлений строк, суд обґрунтовано застосував положення ч. 3 ст. 185 ЦПК України та дійшов висновку про повернення позовної заяви як неподаної.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У лютому 2026 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 18 лютого 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2026 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для подання до апеляційного суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції, у якій скаржнику необхідно зазначити підстави для поновлення такого строку та надати відповідні докази, а також витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 березня 2026 року після усунення недоліків скаржником відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 березня 2026 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга зводиться до того, що суд першої інстанції безпідставно повернув позовну заяву, формально підійшовши до оцінки її недоліків.
Скаржник зазначає, що у позові та заяві про усунення недоліків було достатньо викладено обставини порушення прав і завдання шкоди, а вимоги щодо засвідчення копій документів фактично виконано, оскільки вони містять підпис, дату та відмітку «згідно з оригіналом». Також  ОСОБА_1 вказує, що повідомила суд про відсутність інших тотожних позовів, а намір подання окремого позову щодо договору не спростовує цього.
Крім того, скаржник наголошує, що подання додаткових доказів і уточнення вимог можливе і під час розгляду справи по суті, а неможливість точно визначити розмір збитків на стадії подання позову не є підставою для його повернення.
Отже, на думку апелянта, недоліки позовної заяви були або усунуті, або не є істотними, а тому повернення позову є передчасним і таким, що обмежує право на доступ до суду.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
Сторони не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції
Згідно з частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 13 ЦПК України).
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина сьома статті 81 ЦПК України).
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).
Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для залишення позовної заяви без руху, оскільки саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, які викладені в постанові суду від 14 липня 2021 року у справі №344/14440/20.
Суд апеляційної інстанції додатково звертає увагу суду першої інстанції на те, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати надмірного формалізму. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункт 5 частини третьої статті 175 ЦПК України).
Згідно з ч. 2 ст.185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Разом із тим позивачем у позовній заяві наведено обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та долучено докази на їх підтвердження, що свідчить про дотримання вимог до змісту позову.
Суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без руху, виходив із того, що вона не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, оскільки не містить усіх передбачених законом відомостей, зокрема щодо досудового врегулювання спору, заходів забезпечення доказів чи позову, попереднього розрахунку судових витрат та підтвердження відсутності інших тотожних позовів, а також до неї додано частину письмових доказів, засвідчених неналежним чином.
Як вбачається із матеріалів справи, на виконання вимог ухвали позивач подала клопотання про усунення недоліків, у якому, зокрема, зазначила про вжиття заходів досудового врегулювання спору. 
Проте, повертаючи позовну заяву позивачу на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України суд першої інстанції виходив з того, що такі дії не свідчать про повне усунення недоліків, оскільки інші вимоги ухвали залишилися невиконаними, письмові докази не приведені у відповідність до вимог ст. 95, 177 ЦПК України, а також позивач не подала нову редакцію позовної заяви, як це було визначено судом. За таких обставин місцевий суд, керуючись ч. 3 ст. 185 ЦПК України, визнав позовну заяву неподаною та повернув її позивачу.
Разом із тим колегія суддів не погоджується з таким підходом суду першої інстанції з огляду на його надмірно формальний характер та невідповідність завданню цивільного судочинства.
Так, аналіз змісту поданого клопотання про усунення недоліків свідчить про те, що позивач фактично відреагувала на ухвалу суду та надала додаткові відомості, зокрема щодо досудового врегулювання спору, тобто вжила заходів для приведення позовної заяви у відповідність до вимог процесуального закону. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що сам по собі факт не викладення всіх необхідних відомостей у новій редакції позовної заяви не може розцінюватися як безумовна підстава для її повернення, якщо такі відомості викладені в іншому поданому до суду процесуальному документі та дають змогу суду з`ясувати зміст і підстави позову.
Крім того, вимога суду щодо обов`язкового подання нової редакції позовної заяви має, по суті, технічний (формальний) характер і спрямована на впорядкування матеріалів справи, однак її невиконання саме по собі не свідчить про не усунення недоліків, якщо їх змістовно усунуто. 
Щодо висновків суду першої інстанції про невідповідність письмових доказів вимогам ст. 95, 177 ЦПК України, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 175 та ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний зазначити докази, що підтверджують обставини позову, та подати всі наявні у нього докази, при цьому допускається подання їх копій. 
Норми ст. 95 ЦПК України визначають, що письмові докази можуть подаватися як в оригіналах, так і в належним чином засвідчених копіях, а учасник справи підтверджує відповідність копії оригіналу власним підписом із зазначенням дати.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до позову подано копії письмових доказів, які містять відмітку «згідно з оригіналом», підпис та дату, тобто формально відповідають вимогам щодо їх засвідчення. За таких обставин відсутні підстави вважати, що подані докази не відповідають вимогам процесуального закону настільки, щоб це перешкоджало відкриттю провадження у справі.
Крім того, процесуальний закон не пов`язує відкриття провадження у справі з остаточною перевіркою належності та допустимості доказів. Питання відповідності копій оригіналам, їх достовірності та доказової сили підлягають з`ясуванню під час розгляду справи, зокрема у підготовчому судовому засіданні. При цьому ч. 6 ст. 95 ЦПК України прямо передбачає право суду витребувати оригінали документів у разі виникнення сумнівів, що свідчить про можливість усунення таких сумнівів у процесі розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Також положення ст. 83, 84 ЦПК України гарантують сторонам право подавати докази та заявляти клопотання про їх витребування як разом із позовом, так і в подальшому, у разі неможливості їх подання з об`єктивних причин. Отже, неподання окремих доказів або наявність формальних недоліків у їх оформленні не може бути самостійною підставою для повернення позовної заяви.
Більше того, повертаючи позовну заяву з мотивів неналежного оформлення доказів, суд першої інстанції фактично надав оцінку їх допустимості та належності, що виходить за межі повноважень суду на цій стадії процесу. Такий підхід суперечить правовій позиції, викладеній у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2, відповідно до якої неподання або недоліки доказів не є підставою для залишення позову без руху чи його повернення, оскільки докази можуть подаватися і на наступних стадіях розгляду справи.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що вона містить достатньо інформації щодо предмета позову та обґрунтування позовних вимог позивачем. Позивач додала до заяви докази, які вона вважала за необхідне надати суду, якщо ж вони при розгляді справи не підтвердили обставини, якими обґрунтовані позовні вимоги, то це є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Верховний Суд у постанові від 25 січня 2021 року у справі № 201/1333/19 зазначив, що відповідно до частини 1 статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Згідно з пунктом 5 частини 3 статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачу. Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Суд першої інстанції, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, не може надати оцінку достатності або недостатності всіх обставин, наявності або відсутності доказів. Ці всі питання можуть вирішуватись на інших стадіях процесу. Такі обставини не можуть виступати підставою для залишення позовної заяви без руху та підставами повернення позовної заяви позивачу (постанова Великої Палати Верховного суду від 31 серпня 2023 року у справі № 990/114/23).
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25 січня 2024 у справі № 320/14843/23 наголосила, що неповнота, навіть очевидна з точки зору професійного судді, з якою позивач обґрунтував позовні вимоги, в тому числі й щодо витребування доказів, а також ненадання доказів на підтвердження позовних вимог, не можуть бути підставою для залишення позовної заяви без руху та повернення позовної заяви позивачу в подальшому
Отже, суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не може вдаватися до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не був позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження у справі на підставі наданих позивачем позовної заяви і доданих до неї доказів.
Отже, виявлені судом недоліки у засвідченні копій письмових доказів мають формальний характер, можуть бути усунуті в ході розгляду справи та не перешкоджають відкриттю провадження. Відтак висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви з цих мотивів є необґрунтованим і таким, що свідчить про надмірно формальний підхід до застосування норм процесуального права.
Важливим є й те, що вимоги до змісту позовної заяви не повинні тлумачитися надмірно формально, оскільки їх метою є забезпечення можливості суду зрозуміти суть спору та забезпечити належний розгляд справи, а не створення перешкод у доступі особи до правосуддя.
З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про те, що позивач не в повній мірі усунула недоліки позовної заяви, є передчасним, оскільки не враховує фактичні дії позивача, спрямовані на їх усунення, та ґрунтується на формальному підході до оцінки способу виконання ухвали. За таких обставин повернення позовної заяви як неподаної не відповідає вимогам процесуального закону та призвело до необґрунтованого обмеження права особи на доступ до суду.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) при розгляді справ виходить із того, що, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання вимог процесуального права.
За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, та передчасно повернув позивачу позовну заяву, з підстав не усунення недоліків позовної заяви.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи, що порушення судом норм процесуального права призвело до постановлення помилкової ухвали про повернення позовної заяви, відтак оскаржувана ухвала залишатись у законній силі не може та підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України, з направленням матеріалів вказаної позовної заяви до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційним судом не вирішувалася заява по суті заявлених вимог, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 16 січня 2026 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник