Справа № 134/445/26
2/134/426/2026
Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України
17 квітня 2026 року с-ще Крижопіль

Крижопільський районний суд Вінницької області
у складі: головуючої судді Кантонистої О.О.
за участю секретаря судового засідання Васільєвої Н.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Крижопіль в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

13 березня 2026 року до Крижопільського районного суду Вінницької області через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» (далі - ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
Позов мотивовано тим, що 25 травня 2018 року між АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «МЕГАБАНК» (далі - АТ «МЕГАБАНК») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 132-008-850-2-18-Г (з ануїтетними платежами), відповідно до якого позичальнику надано кредитні кошти на умовах, визначених договором, з обов`язком їх повернення, сплати процентів за користування кредитом та інших платежів.
Кредит надано на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу банку. Для обліку кредитної заборгованості та нарахованих процентів позичальнику відкрито відповідні рахунки.
Цей договір є договором приєднання у розумінні ст. 634 ЦК України та складається з публічної частини (Правил обслуговування клієнтів, розміщених на офіційному сайті АТ «МЕГАБАНК» - www.megabank.ua) та індивідуальної частини.
Позичальник підтвердив ознайомлення з умовами договору, Правилами, Тарифами та Паспортом споживчого кредиту і отримання їх примірників.
Відповідно до п. 7.1 договору, він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 24.05.2021, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань за ним. Згідно з п. 7.2 договору, закінчення строку його дії не звільняє позичальника від відповідальності за порушення, допущені під час його дії.
Таким чином, сторони погодили усі істотні умови, що є необхідними для цього виду договорів, зокрема строк кредитування, загальний розмір кредиту, процентну ставку за користування кредитом, розмір комісійної винагороди, розмір щомісячного платежу.
АТ «МЕГАБАНК» виконало свої зобов`язання належним чином та у повному обсязі.
У свою чергу відповідач, в порушення умов договору, допустив прострочення здійснення строкових платежів, а також не повернув кредит після закінчення строку кредитування, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у загальному розмірі 30 737,63 грн, з яких: 15 357,10 грн - заборгованість за тілом кредиту; 73,93 грн - заборгованість за процентами; 15 306,60 грн - заборгованість за комісією. 
За результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-20240618-01260 від 09.07.2024, між АТ «МЕГАБАНК» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МУСТАНГ ФІНАНС» (далі - ТОВ «ФК «МУСТАНГ ФІНАНС») 03 вересня 2024 року укладено договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «ФК «МУСТАНГ ФІНАНС» набуло право вимоги до боржників за основними договорами, зокрема за кредитним договором № 132-008-850-2-18-Г від 25.05.2018, боржником за яким є ОСОБА_1 
27 грудня 2024 року ТОВ «ФК «МУСТАНГ ФІНАНС» уклало з ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» договір № 1/12 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 132-008-850-2-18-Г від 25.05.2018.
На момент відступлення права вимоги заборгованість за вказаним кредитним договором становила 30 737,63 грн, з яких: 15 357,10 грн - заборгованість за тілом кредиту; 73,93 грн - заборгованість за процентами; 15 306,60 грн - заборгованість за комісією. 
Після відступлення права вимоги нарахування за кредитним договором новим кредитором не здійснювалися, у зв`язку з чим розмір заборгованості станом на дату звернення до суду є незмінним та становить 30 737,63 грн.
Вказану заборгованість позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, а також стягнути судові витрати, що складаються з 2 662,40 грн судового збору та 11 200,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою судді Крижопільського районного суду від 20 березня 2026 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 
14 квітня 2026 року від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Присяжного В.А. через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що відповідач визнає позовні вимоги ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» частково. Так, відповідач не заперечує факту укладення кредитного договору № 132-008-850-2-18-Г від 25.05.2018, отримання кредитних коштів у розмірі 28 026,91 грн та наявності основного боргу, однак заперечує проти стягнення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості та частини нарахованих процентів. 
Представник відповідача вказує, що згідно з наданою позивачем випискою по особовому рахунку за період з 25.05.2018 по 02.12.2022 з відповідача стягнуто комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості у загальному розмірі 12 874,89 грн.
Разом з тим умови кредитного договору щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості не містять визначення конкретного переліку додаткових або супутніх послуг, за які встановлено відповідну плату. Встановлення комісії не пов`язане з наданням окремої послуги споживачу, а фактично є складовою вартості кредиту.
За таких обставин зазначені умови договору суперечать положенням Закону України «Про споживче кредитування» та не відповідають вимогам щодо структури загальних витрат за споживчим кредитом, у зв`язку з чим є нікчемними в силу закону та не породжують для позичальника обов`язку їх виконання.
Крім того, первісним кредитором здійснено нарахування доходу за порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором (сплати комісії, процентів та ануїтетних платежів) у загальному розмірі 829,88 грн, що умовами кредитного договору не передбачено.
Також має місце нарахування процентів за користування кредитними коштами після спливу строку кредитування (24.05.2021) у загальному розмірі 50,72 грн, що виходить за межі договірного регулювання та не ґрунтується на належній правовій підставі.
З огляду на викладене, розмір заявленої заборгованості підлягає перерахунку без урахування нікчемних умов договору та неправомірних нарахувань, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 675,57 грн, з яких: 1 652,33 грн - заборгованість за тілом кредиту, 23,21 грн - заборгованість за процентами.
У відзиві також зазначено, що відповідач поніс судові витрати у зв`язку з розглядом справи у розмірі 9 000,00 грн, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу.
У судове засідання 17 квітня 2026 року учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
Представник позивача – адвокат Журавльов С.Г. направив клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.
Представник відповідача – адвокат Присяжний В.А. направив заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Просить позов задовольнити частково з урахуванням доводів, викладених у відзиві на позовну заяву. 
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 25 травня 2018 року між АТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 132-008-850-2-18-Г (з ануїтетними платежами), який за своєю правовою природою є договором приєднання до Правил обслуговування клієнтів в АТ «МЕГАБАНК» та відповідно до якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та інші платежі згідно з додатками.
Сторони цього договору погодили наступні умови та порядок надання кредиту: строк кредитування – з 25.05.2018 по 24.05.2021 (включно), загальний розмір кредиту – 28 026,91 грн, процентна ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 15 % річних та нараховується на суму заборгованості, загальна вартість кредиту на дату укладення договору – 61 087,38 грн, розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості становить 2,5 % від суми кредиту та підлягає сплаті щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця, розмір щомісячного платежу становить 1 677,14 грн та включає суму ануїтетного платежу (крім першого та останнього), а також суму щомісячної комісійної винагороди, процентна ставка за користування кредитом понад погоджений строк становить 0,1 % річних.
Після укладення кредитного договору АТ «МЕГАБАНК» свої зобов`язання виконало у повному обсязі, а саме 25 травня 2018 року надало ОСОБА_1 кредит у сумі 28 026,91 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по особовому рахунку з 25.05.2018 по 02.12.2022.
Натомість відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим, за розрахунком АТ «МЕГАБАНК», розмір його заборгованості станом на 03 вересня 2024 року становив 30 737,63 грн, з яких: 15 357,10 грн - заборгованість за тілом кредиту; 73,93 грн - заборгованість за процентами; 15 306,60 грн - заборгованість за комісіями.
За результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-20240618-01260 від 09.07.2024, АТ «МЕГАБАНК» та ТОВ «ФК «МУСТАНГ ФІНАНС» 03 вересня 2024 року уклали договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «ФК «МУСТАНГ ФІНАНС» набуло право вимоги до боржників за основними договорами, у тому числі за кредитним договором № 132-008-850-2-18-Г від 25.05.2018, за яким боржником є ОСОБА_1 .
Відповідно до витягу з додатку № 1 до договору № GL1N426240 про відступлення прав вимоги від 03.09.2024, ТОВ «ФК «МУСТАНГ ФІНАНС» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 132-008-850-2-18-Г від 25.05.2018 у розмірі 30 737,63 грн, з яких: 15 357,10 грн - заборгованість за тілом кредиту; 73,93 грн - заборгованість за процентами; 15 306,60 грн - заборгованість за комісіями. 
27.12.2024 ТОВ «ФК «МУСТАНГ ФІНАНС» та ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» уклали договір № 1/12 про відступлення прав вимоги, за умовами якого ТОВ «ФК «МУСТАНГ ФІНАНС» відступило ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» прийняло належні ТОВ «ФК «МУСТАНГ ФІНАНС» права вимоги до боржників, вказаних у додатку № 1 до цього договору (Реєстрі договорів).
Відповідно до витягу з додатку № 1 до договору № 1/12 про відступлення прав вимоги від 27.12.2024, ТОВ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 132-008-850-2-18-Г від 25.05.2018 у розмірі 30 737,63 грн, з яких: 15 357,10 грн - заборгованість за тілом кредиту; 73,93 грн - заборгованість за процентами; 15 306,60 грн - заборгованість за комісіями. 
З моменту отримання права вимоги до ОСОБА_1 новий кредитор не здійснював жодних нарахувань за кредитним договором.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте, це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20).
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості.
Дослідивши наявні у даній справі письмові докази, суд дійшов висновку про доведеність позивачем виникнення у нього права вимоги до відповідача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 132-008-850-2-18-Г від 25.05.2018, укладеним між відповідачем та АТ «МЕГАБАНК».
Суд зауважує, що відповідач визнає факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів за цим договором, а також наявність заборгованості, однак у розмірі, відмінному від заявленого позивачем.
Верховний Суд у постанові від 25.05.2021 року у справі № 554/4300/16-ц виклав правовий висновок, згідно якого банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
З наданої позивачем виписки з особового рахунку за період з 25.05.2018 по 02.12.2022 вбачається, що АТ «МЕГАБАНК» в односторонньому порядку здійснювало нарахування та списання комісійної винагороди у загальному розмірі 13 575,56 грн (01.06.2018 – 700,67 грн; 02.07.2018 – 700,67 грн; 01.08.2018 – 700,67 грн; 03.09.2018 – 700,67 грн; 01.10.2018 – 700,67 грн; 01.11.2018 – 700,67 грн; 03.12.2018 – 700,67 грн; 03.01.2019 – 700,67 грн; 04.02.2019 – 700,67 грн; 01.03.2019 – 700,67 грн; 01.04.2019 – 700,67 грн; 08.05.2019 – 700,67 грн; 03.06.2019 – 700,67 грн; 31.07.2019 – 700,67 грн; 01.08.2019 – 700,67 грн; 01.11.2019 – 2 102,01 грн; 27.12.2019 – 700,67 грн; 30.04.2020 – 262,83 грн).
Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).
Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У пункті 2.8 кредитного договору № 132-008-850-2-18-Г від 25.05.2018 передбачено обов`язок позичальника сплачувати щомісячну комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,5 % від суми кредиту.
Водночас зазначена умова не містить визначення конкретного переліку додаткових або супутніх послуг, які надаються позичальнику та за які встановлено відповідну плату.
З матеріалів справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги кредитодавця, пов`язані з обслуговуванням кредитної заборгованості. 
Враховуючи, що позивач не зазначив і не надав доказів наявності та переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, положення кредитного договору та вимоги щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 10.01.2024 у справі № 727/5461/23.
Крім того, з виписки по особовому рахунку вбачається, що первісним кредитором здійснено списання коштів у загальному розмірі 829,88 грн (29.11.2019 – 166,07 грн; 29.11.2019 – 499,08 грн; 27.12.2019 – 164,73 грн), визначених як «погашення нарахованих доходів за порушення сплати ануїтетного платежу».
Кредитним договором № 132-008-850-2-18-Г від 25.05.2018 передбачено неустойку, штраф та/або пеню за порушення позичальником зобов`язань за договором. 
Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують, що зазначені нарахування є штрафними санкціями у розумінні умов договору та закону.
Також з виписки по особовому рахунку слідує, що первісним кредитором нараховано проценти поза межами строку дії кредитного договору, а саме після 25 травня 2021 року, в загальному розмірі 50,72 грн (за період з 31.05.2021 по 02.12.2022 – 23,44 грн, за період з 12.01.2023 по 02.09.2024 – 27,28 грн). 
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 висловила правову позицію, згідно якої надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру процентів, які підлягають стягненню на користь позивача, суд враховує, що нарахування процентів може здійснюватися лише в межах строку кредитування.
Оскільки умовами кредитного договору № 132-008-850-2-18-Г від 25.05.2018 сторони погодили строк його дії до 24 травня 2021 року, тому після зазначеної дати, кредитодавець не мав права нараховувати проценти за користування кредитом.
Нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам Цивільного кодексу України.
З огляду на викладене, суд здійснив перерахунок заборгованості відповідача за кредитним договором № 132-008-850-2-18-Г від 25.05.2018 з урахуванням встановлених у справі обставин та вимог закону.
При цьому суд виходить із того, що встановлена умовами договору щомісячна комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною, у зв`язку з чим кошти, списані банком у її рахунок, підлягають зарахуванню на погашення основного зобов`язання.
Крім того, кошти, списані як «погашення нарахованих доходів за порушення сплати ануїтетного платежу», не підтверджені як штрафні санкції у розумінні умов договору, у зв`язку з чим також підлягають зарахуванню в рахунок виконання основного зобов`язання.
Також суд враховує, що нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку дії кредитного договору є таким, що не відповідає вимогам цивільного законодавства, у зв`язку з чим такі нарахування не підлягають включенню до складу заборгованості.
З урахуванням викладеного та здійсненого перерахунку, загальний розмір заборгованості за кредитним договором складає 974,87 грн, що є залишком основного боргу (тіла кредиту).
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 08.05.2024 року у справі № 381/1647/21 провадження № 61-4504св23).
За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 132-008-850-2-18-Г від 25.05.2018 у розмірі 974,87 грн, що є заборгованістю за тілом кредиту.
У частині вимог про стягнення заборгованості за комісією в розмірі 15 306,60 грн слід відмовити, оскільки встановлено, що умови кредитного договору щодо щомісячної комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості не містять визначеного переліку додаткових або супутніх послуг, за які встановлено таку плату, а її справляння фактично не пов`язане з наданням позичальнику окремої послуги.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
При розподілі судових витрат суд виходить з наступного.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При поданні позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 2 66,40 грн, що підтверджується інструкцією кредитового переказу коштів № 6259 від 11 березня 2026 року.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18.
ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).
Суд керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Отже, суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними.
Позивач просить суд стягнути з відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 11 200,00 грн, на підтвердження чого позивачем надано договір про надання правничої допомоги № 1/07 від 01 липня 2025 року, укладений з Адвокатським об`єднанням «Альянс ДЛС», додаток № 2 до цього договору, який містить вартість послуг (прейскурант), ордер на надання адвокатом Журавльовим С.Г. правничої допомоги позивачу, виданий 11 серпня 2025 року Адвокатським об`єднанням «Альянс ДЛС» серії АЕ № 1414107, Акт приймання-передачі послуг з правничої допомоги № 12095913 від 05 січня 2026 року.
Згідно з вказаним Актом позивачу надано правову допомогу у виді проведення юридичного та фінансового аналізу боржника вартістю 1 200,00 грн та складання, підписання та подання до суду позовної заяви вартістю 10 000 грн.
Разом з тим, юридичний аналіз, охоплюється послугою складення позовної заяви та подання позову до суду, тому не може вважатися фактично понесеним як окремий вид робіт, виконаних адвокатом.
З урахуванням характеру спору та обсягу фактично наданої правничої допомоги, що полягала у підготовці та поданні позовної заяви, беручи до уваги, що клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги від відповідача до суду не надходило, суд вважає обґрунтованим і співмірним розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн.
Представництво інтересів відповідача у цій справі здійснював адвокат Присяжний В.А. на підставі договору про надання правничої допомоги № 02-04/26 від 01 квітня 2026 року та ордера на надання правничої допомоги серії ВТ № 1076888 від 02 квітня 2026 року.
Відповідно до розрахунку витрат на професійну правничу (правову) допомогу від 10 квітня 2026 року витрати на правничу допомогу адвоката Присяжного В.А. складаються з таких видів послуг: консультація клієнта, ознайомлення з матеріалами справи, роз`яснення шляхів захисту порушених прав, укладення договору про надання правничої допомоги – 4 год. вартістю 2 000, грн, пошук та підбір нормативної бази, аналіз судової практики, складення відзиву на позовну заяву, надсилання відзиву учасникам справи та суду – 5 год. вартістю 5 000, грн, участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, з урахуванням часу на підготовку до судового засідання, очікування судового засідання – 2 год вартістю 2 000,00 грн. Загальний розмір витрат становить 9 000,00 грн.
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 10 квітня 2026 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Присяжному В.А. 9 000 грн на підставі договору про надання правничої допомоги № 02-04/26 від 01 квітня 2026 року.
Оцінюючи заявлені витрати на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що частина заявлених послуг за своєю суттю є складовими підготовки процесуального документа - відзиву на позовну заяву.
Так, консультація клієнта, ознайомлення з матеріалами справи, роз`яснення способів захисту порушених прав, пошук та підбір нормативної бази, а також аналіз судової практики є підготовчими діями, які безпосередньо входять до процесу підготовки та складення відзиву на позовну заяву, а тому не підлягають окремому відшкодуванню як самостійні види правничої допомоги.
Водночас суд враховує, що участь адвоката у судовому засіданні фактично не відбулася, оскільки розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, що виключає можливість відшкодування витрат за цим видом правничої допомоги.
З урахуванням характеру спору та обсягу фактично наданої правничої допомоги, що полягала у підготовці та поданні відзиву на позовну заяву, беручи до уваги, що клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги від позивача до суду не надходило, суд вважає обґрунтованим і співмірним розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4 000,00 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов заявлено з ціною 30 737,63 грн, а підлягає задоволенню в сумі 974,87 грн, що складає 3,17 % (974,87 х 100 : 30 737,63). Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 84,40 грн судового збору (2662,4 х 3,17 %) та 317 грн витрат на професійну правничу допомогу (10000 х 3,17 %).
Також з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 3 873,20 грн витрат на професійну правничу допомогу (4000 х 96,83 %).
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд –

ухвалив:

Позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» заборгованість за кредитним договором № 132-008-850-2-18-Г від 25.05.2018 у розмірі 974,87 грн (дев`ятсот сімдесят чотири гривні, 87 копійок), що є заборгованістю за тілом кредиту.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» 84,40 грн судового збору та 317 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього 401,40 грн (чотириста одна гривня, 40 копійок) судових витрат.
Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК ЄВРОКРЕДИТ» на користь ОСОБА_1 3 873,20 грн (три тисячі вісімсот сімдесят три гривні, 20 копійок) витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФК ЄВРОКРЕДИТ», місцезнаходження: пров. Ушинського, буд. 1, офіс 105, м. Дніпро, код ЄДРПОУ 40932411.
Відповідач:  ОСОБА_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Повний текст рішення складено 22 квітня 2026 року.

Суддя