Єдиний унікальний номер №538/294/26
Провадження №1-кп/538/104/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2026 року м.Лохвиця

Лохвицький районний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лохвиця матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань№12026170560000028 від 12 січня 2026 року про обвинувачення:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Лохвиця, Лохвицького району Полтавської області, є громадянином України,  українця, пенсіонера, розлученого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,раніше не судимого,-
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 369 КК України,
учасники судового провадження:
прокурор - ОСОБА_4 ,
обвинувачений – ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:
1. Історія провадження
1.1. 18 лютого 2026 року Лохвицьким відділом Миргородської окружної прокуратури Полтавської області скеровано до Лохвицького районного суду Полтавської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12026170560000028 від 12 січня 2026 року про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.369 КК України.
1.2. Ухвалою Лохвицького районного суду від 24 лютого 2026 року призначено підготовче судове засідання у вказаному кримінальному провадженні.
1.3. Ухвалою Лохвицького районного суду від 02 березня2026 року в цьому кримінальному провадженні призначено судовий розгляд.
2. Формулювання обвинувачення та стаття закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа
Судом встановлено, що 12 січня 2026 року о 06 год. 30 хв. по вулиці Героїв України, 3 в місті Лохвиця Полтавської області, водій автомобіля марки RENAULT KADJAR, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , допустив виїзд з проїжджої частини дороги та наїзд на паркан. Відповідну подію обслуговували поліцейський сектору реагування патрульної поліції ВП № 2 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_5 , спільно із поліцейським сектору реагування патрульної поліції ВП № 2 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_6 , які перебували у добовому наряді.
У ході спілкування працівників поліції із ОСОБА_3 , в останнього було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, у зв`язку із чим поліцейськими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було запропоновано ОСОБА_3 пройти освідчення на стан алкогольного сп`яніння, однак останній відмовився.
У подальшому ОСОБА_5 було повідомлено ОСОБА_3 про вчинення ним адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП, а також необхідність складання стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку із керуванням транспортним засобам у стані алкогольного сп`яніння.
Надалі, знаходячись на вулиці поблизу службового автомобіля марки «RENAULT», з державним реєстраційним номером «18-20», у ОСОБА_3 , який усвідомлював, що не мав права керувати транспортним засобом, оскільки перебував у стані алкогольного сп`яніння, а також те, що вчинив порушення правил дорожнього руху, за яке передбачена адміністративна відповідальність, з метою уникнення негативних наслідків для себе за скоєне ним адміністративне правопорушення, виник злочинний умисел, спрямований на пропозицію надати службовій особі неправомірну вигоду за не вчинення, нею дії в його інтересах з використанням службового становища, а саме не складання стосовно нього адміністративного протоколу.
Після чого, ОСОБА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, достовірно знаючи, що поліцейський сектору реагування патрульної поліції ВП № 2 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_5 , та поліцейський сектору реагування патрульної поліції ВП № 2 Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_6 , є службовими особами органів Національної поліції України, оскільки останні представилися, перебували в поліцейському однострої встановленого зразка та мали при собі спеціальні номерні нагрудні жетони, в посадові обов`язки яких входить робота, пов`язана із застосуванням до порушників заходів адміністративного впливу, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно, з метою уникнення адміністративної відповідальності, розуміючи незаконність своїх дій та достовірно знаючи про кримінальну відповідальність за надання неправомірної вигоди службовій особі, під час розмови 12 січня 2026 року близько 07 год. 21 хв. висловив поліцейським ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 словесну пропозицію надати неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 1 000 000 гривень, по 500 000 гривень кожному, за не складання стосовно нього адміністративних матеріалів.
Таким чином, своїми умисними, протиправними діями, що виразилися у пропозиції надання службовим особам неправомірної вигоди, за не вчинення службовими особами в інтересах того, хто пропонує та обіцяє таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їм службового становища, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 369 КК України.
3. Позиції учасників судового провадження.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, визнав повністю, підтвердивши обставини, а саме час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення, викладеного в обвинувальному акті, які відповідають дійсності.
При цьому зазначив, що, дійсно, 12 січня 2026 року близько 07 год. 21 хв. висловив поліцейським ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 словесну пропозицію надати неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 1 000 000 гривень, по 500 000 гривень кожному, за не складання стосовно нього адміністративних матеріалів за перебування в стані алкогольного сп`яніння.
До вчиненого ним кримінального правопорушення ставиться критично, щиро розкаюється у вчиненому. 
Просив призначити йому покарання відповідно до вимог чинного законодавства на розсуд суду.
Зазначив, що вважає недоцільним дослідження інших доказів щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення, оскільки такі ним не оспорюються.
Показання обвинуваченого є послідовними та логічними, не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, а тому, суд вважає ці показання достовірними.
Прокурор у судовому засіданні підтримав обвинувальний акт щодо вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 369 КК України. Просив суд, з урахуванням думки обвинуваченого, здійснювати розгляд, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України, та обмежитись допитом обвинуваченого та дослідженням відомостей, що характеризують обвинуваченого. Не оспорив фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_3 , йому зрозуміло неможливість у подальшому оспорити ці фактичні обставини в апеляційному порядку.
4. Мотиви суду.
Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення, а саме: за частиною першою статті 369 КК України відповідно до обвинувального акту, згідно вимог ст.337 КПК України.
Враховуючи те, що обвинувачений свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, він та інші учасники судового провадження не оспорюють обставини, викладені в обвинувальному акті, і судом встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності його позиції, заслухавши думку інших учасників судового провадження та роз`яснивши їм положення КПК України про наслідки застосування обмеженого дослідження доказів, а саме: про позбавлення їх у такому випадку права подальшого оспорювання цих обставин в апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження інших доказів по справі відносно тих обставин, які ніким не оспорюються.
Відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Слід зазначити, що роз`яснення учасникам судового провадження спрощеного порядку розгляду не повинно носити формальний характер. Це означає, що суд, перш ніж постановити рішення про здійснення розгляду кримінального провадження на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, повинен роз`яснити їм суть даної норми, при цьому не обмежитися цитуванням самої статті, а у доступній, чіткій та конкретизованій формі викласти її зміст, тим самим дати розгорнуте пояснення сторонам. Метою такого роз`яснення є однакове, правильне і точне розуміння усіма учасниками судового провадження змісту цієї норми, виявлення її сутності, яку законодавець вклав у словесне формулювання. Водночас, суд має упевнитися і в тому, що учасниками судового провадження суть такого роз`яснення сприйнята правильно та переконатися у добровільності їх позицій. Повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст.349 КПК України (позиція ККС ВС, висловлена у постанові від 02 лютого 2021 року, справа № 640/4713/19, провадження № 51-2155км 20).
У відповідності до сформованого об`єднаною Палатою ККС ВС в постанові від 16 вересня 2024 року (справа № 444/870/22, провадження № 51-2989кмо23) висновку щодо правозастосування положень ч. 3 ст. 349 КПК: суд у конкретному кримінальному провадженні на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, у тому числі, у разі часткового заперечення винуватості особи у вчиненні окремого кримінального правопорушення в сукупності кримінальних правопорушень, яке має окрему кваліфікацію, або є окремим епізодом кримінального правопорушення, чи невизнання цивільного позову, та у такому випадку щодо цих оспорюваних обставин провести судовий розгляд у загальному порядку, дослідивши докази, які підтверджують або спростовують ці обставини. Такий порядок розгляду кримінального провадження не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, визначені в ч. 1 ст. 91 КПК.
Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 521/11693/16-к відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак, дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК. Тобто, законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.
Незалежно від обсягу доказів, які досліджуватимуться судом, зокрема, внаслідок визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, допит обвинуваченого здійснюється обов`язково (постанова ККС ВС від 17 грудня 2020 року, справа № 426/14810/18, провадження № 51-2486км20).
Оскільки, обвинувачений повністю визнав вину у вчиненому, і після роз`яснення учасникам судового розгляду положень ч.3 ст.349 КПК України, суд з`ясував, що вони правильно розуміють зміст обставин, встановлених у даному кримінальному провадженні, та не оспорюють їх, і така позиція є добровільною, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку та отримавши згоду учасників судового провадження на проведення судового розгляду в такому порядку, прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо обставин скоєння обвинуваченим зазначених кримінальних правопорушень, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих матеріалів, суд приходить до переконливого висновку про те, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у скоєному є доведена повністю.
Оцінюючи зібрані у справі докази в сукупності, суд визнає їх допустимими, належними, достатніми та достовірними і такими, які об`єктивно і повно доводять вину обвинуваченого ОСОБА_3 .
Суд переконаний, що дії обвинуваченого ОСОБА_3 , правильно кваліфіковано: - за ч.1 ст.369 КК України, як пропозиція надання службовим особам неправомірної вигоди, за не вчинення службовими особами в інтересах того, хто пропонує та обіцяє таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їм службового становища.
5. Призначення покарання.
Відповідно до ч.1 ст.2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.
Таким чином, реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинене кримінальне правопорушення.
Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання призначене судом має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.
При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
В той же час, згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Згідно з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2015, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу винного.
Враховується, що за ступенем тяжкості згідно положень ст.12 КК України (в редакції на час вчинення відповідного кримінального правопорушення) вчинене кримінальне правопорушення, передбачене: - ч. 1 ст. 369 КК України, є нетяжким злочином.
Згідно роз`яснень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року із змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали) тощо.
Питання призначення покарання визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 зазначив про те, що, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Тобто, покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного.
Обставинами, що пом`якшують покарання, передбаченими ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставини, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
За сукупності вище наведених обставин, враховуючи активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та те, що за місцем проживання обвинувачений характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, пенсіонер, є батьком військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби, добровільно вніс на рахунок Національного банку України благодійний внесок для потреб Збройних Сил України в розмірі 3 000 гривень, до адміністративної відповідальності не притягувався, раніше не судимий, тобто враховуючи наведені вище відомості про особу обвинуваченого та враховуючи наявність пом`якшуючої покарання та обтяжуючої покарання обставини, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень призначити йому покарання за ч. 1 ст. 369 КК України у виді штрафу.  
6. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку
6.1. Щодо речових доказів
Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які були
надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Долю речових доказів суд вирішує керуючись положеннями ст. 100 КПК України.
6.2. Щодо процесуальних витрат
Відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 368 КПК України при ухваленні вироку суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат. 
Процесуальні витрати у цьому кримінальному відсутні.
Цивільний позов у цьому кримінальному провадженні не заявлявся.
Запобіжний захід ОСОБА_3 не обирався і підстав для його обрання суд не вбачає.
Керуючись статтями 368, 370-371, 373-374, 376,615 Кримінального процесуального кодексу України, суд,
у х в а л и в :
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Речові докази у кримінальному провадженні:
- три DVD-R диски із відеозаписами, що зберігається у матеріалах кримінального провадження – залишити в матеріалах кримінального провадження.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

На вирок протягом тридцяти діб з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Полтавського апеляційного суду через Лохвицький районний суд Полтавської області.
При цьому, відповідно до положень ч.2 ст. 394 КПК України, судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.
Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
З текстом вироку суду можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя          ОСОБА_7