Номер провадження: 22-ц/813/4159/26 
Справа № 509/2698/25
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Лозко Ю.П., 
учасники справи: заявник - ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 
на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 липня 2025 року, постановлену Овідіопольським районним судом Одеської області у складі: судді Гандзій Д.М. в приміщенні того ж суду,
у справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 липня 2025 року, якою відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей.
Не погодившись із ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що 22.05.2025, діючи в інтересах двох малолітніх дітей, звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, виконавши вимоги ст. 163 ЦПК України.
28.05.2025 року суд отримав відповідь з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області щодо місця реєстрації Боржника, проте всупереч вимогам п.п. 4 п. 37 Положення про порядок функціонування окремих підсистем ЄСІТС до Електронного кабінету ЄСІТС представника заявника відомості щодо отримання та реєстрацію цієї відповіді не надходили.
З 27.03.2023 інформація щодо місця реєстрації фізичної особи стала доступною судам в Електронному кабінеті ЄСІТС.
Вказує, що суд проігнорував положення ч. 2 ст. 13 ЦПК України щодо збору доказів, необхідних для захисту малолітніх осіб, не виконав вимоги ч. 4-7 ст. 165 ЦПК України, а одразу перейшов до застосування ч. 9 ст. 165 ЦПК України, порушивши права двох малолітніх дітей на своєчасне отримання аліментів від батька.
Від представника ОСОБА_2 - адвоката Гареєва Є.Ш. надійшла заява до суду, в якій вказує, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади.
Крім того не заперечує проти призначення аліментів у розмірі 1/4 частини від доходів.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена у п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу, суд, посилаючись на ч. 9 ст. 165 ЦПК України, виходив з того, що 28.05.2025 до суду надійшла відповідь з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області щодо місця реєстрації ОСОБА_2 , згідно з якою останній зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться.
З таким висновком суду колегія суддів не може погодитись, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
У рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп (справа за конституційним зверненням громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України) зазначено, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення ЄСПЛ у справах «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року та «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження; 3) окремого провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
За змістом ч. 2 ст. 160 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб (п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.
У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб-громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги (ч. 2 ст. 163 ЦПК України).
Заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом (стаття 162 ЦПК України).
Матеріалами справи підтверджується, що 22.05.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей, зазначивши місцем його реєстрації: АДРЕСА_2 , додавши до заяви копію витягу з реєстру територіальної громади (а.с. 20).
Судом першої інстанції 23 травня 2025 року направлено запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані відносно боржника ОСОБА_2 .
Згідно з відповіді ВОМІРМП УПРЕ ГУ ДМС в Одеській області № 5188/5182 від 26.05.2025 щодо місця реєстрації ОСОБА_2 , останній зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться. (а.с. 23)
Переглядаючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу заявнику за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Положеннями ч. 5 ст. 165 ЦПК України визначено, що у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.
Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання (перебування) особи відповідного звернення суду (ч. 6 ст. 165 ЦПК України).
Відповідно до ч. 7 ст. 165 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
Згідно ч. 9 ст. 165 ЦПК України у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу.
Аналізуючи викладені норми, суд виходить з того, що у випадку надходження до суду першої інстанції заяви про видачу судового наказу, боржником в якій вказано фізичну особу, яка не має статусу підприємця, суддя зобов`язаний звернутися до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи боржника.
В той же час, законодавство також передбачає право судді у випадку надходження такої заяви користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру, що є додатковим засобом встановлення місця проживання (перебування) фізичної особи боржника.
За умови отримання інформації щодо відсутності місця реєстрації ОСОБА_2 з ГУ ДМС України в Одеській області, суд не врахував наявність в матеріалах справи витягу з реєстру територіальної громади, в якому наявна реєстрація місця проживання боржника.
За умови очевидної невідповідності вказаних відомостей, суд першої інстанції не вжив всіх належних та достатніх заходів щодо встановлення зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання ОСОБА_2 , на що цілком слушно посилається заявник у своїй апеляційній скарзі, і як наслідок, передчасно відмовив ОСОБА_1 у видачі судового наказу з підстав, визначених ч. 9 ст. 165 ЦПК України.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії) від 28 жовтня 1998 року).
Таким чином, погоджуючись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції не вчинив достатніх заходів для встановлення місця проживання боржника ОСОБА_2 , внаслідок чого дійшов передчасного висновку про відмову у видачі судового наказу.
Враховуючи те, що судом першої інстанції вказане процесуальне питання вирішено з порушенням норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали та порушення прав заявника на вільний доступ до правосуддя, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити.
Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 липня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
Дата складення повного тексту постанови - 17 лютого 2026 року

Судді: М.В. Назарова

В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко