П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/2803/25	

Перша інстанція: суддя Хом`якова В.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Вербицької Н.В.,
суддів – Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

28 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправним неврахування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області набутого позивачем спірного страхового стажу;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди його роботи в Російській Федерації з 01.04.1994 року по 20.12.1994 року, з 26.05.2008 року по 16.04.2009 року, з 11.07.2011 року по 20.01.2012 року, з 04.06.2012 року по 05.05.2013 року, з 17.05.2013 року по 12.04.2014 року, з 25.04.2014 року по 09.12.2014 року, з 09.02.2015 року по 04.10.2016 року, з 05.10.2016 року по 30.07.2021 року із внесенням такої інформації до його персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що пенсійний орган безпідставно не врахував стаж його роботи на території Російської Федерації, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відсутність необхідного страхового стажу для призначення пенсії.
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України «Про зупинення дії та вихід з конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема, з Російською Федерацією, дію конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і Ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Закону України від 03 березня 1998 року №140/98-ВР. Крім того, відповідач зазначив що Російська Федерація ще у червні 2022 року денонсувала Угоду про гарантії прав громадян держав – учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, відтак, з 01 січня 2023 року РФ припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. При призначені пенсії громадянам, які працювали на території РФ, стаж можливо зарахувати по 31.12.1991 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду 29 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи в РФ з 01.04.1994 року по 20.12.1994 року, з 26.05.2008 року по 16.04.2009 року, з 11.07.2011 року по 20.01.2012 року, з 04.06.2012 року по 05.05.2013 року, з 17.05.2013 року по 12.04.2014 року, з 25.04.2014 року по 09.12.2014 року, з 09.02.2015 року по 04.10.2016 року, з 05.10.2016 року по 30.07.2021 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періодів його роботи в РФ з 01.04.1994 року по 20.12.1994 року, з 26.05.2008 року по 16.04.2009 року, з 11.07.2011 року по 20.01.2012 року, з 04.06.2012 року по 05.05.2013 року, з 17.05.2013 року по 12.04.2014 року, з 25.04.2014 року по 09.12.2014 року, з 09.02.2015 року по 04.10.2016 року, з 05.10.2016 року по 30.07.2021 року .
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема апелянт зазначає, що судом першої інстанції при винесенні не враховано те, що питання щодо зарахування певного періоду роботи вже було розглянуто в межах адміністративної справи № 420/28095/23 та за результатом розгляду в задоволенні позовних вимог відмовлено відповідно до постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2024 року.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу – без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 08.02.2023 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 15.02.2023 року №154450006435, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком.
Підставою для не врахування періодів робіт позивача в РФ у 1994 році та у 2008-2021 роках стало те, що 01 січня 2023 року РФ припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.12.2023 року по справі № 420/28095/23 визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 15.02.2023 № 154450006435 в частині, що стосується неврахування страхового стажу, набутого ОСОБА_1 в Російській Федерації в періоди з 01.04.1994 року по 20.12.1994 року, з 26.05.2008 року по 16.04.2009 року, з 11.07.2011 року по 20.01.2012 року, з 04.06.2012 року по 05.05.2013 року, з 17.05.2013 року по 12.04.2014 року, з 25.04.2014 року по 09.12.2014 року, з 09.02.2015 року по 04.10.2016 року, з 05.10.2016 року по 30.07.2021 року. Суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи в Російській Федерації з 01.04.1994 року по 20.12.1994 року, з 26.05.2008 року по 16.04.2009 року, з 11.07.2011 року по 20.01.2012 року, з 04.06.2012 року по 05.05.2013 року, з 17.05.2013 року по 12.04.2014 року, з 25.04.2014 року по 09.12.2014 року, з 09.02.2015 року по 04.10.2016 року, з 05.10.2016 року по 30.07.2021 року із внесенням такої інформації до його персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2024 по справі № 420/28095/23 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.12.2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що під час звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком, страховий стаж позивач підтверджував записами трудової книжки Серії НОМЕР_1 стосовно періоду робіт по 1997 року і за 2022 року - в міському центрі зайнятості, а також записами трудової книжки Серії НОМЕР_2 із записами стосовно періоду робіт з 2008 року по 2021 рік, оформленої і заповненої на території РФ. Також, період робіт з 2008 року по 2021 рік позивач підтверджував Довідкою підприємства, розташованого у Вологодській області, від 12.10.2022 №469. Апеляційний суд зазначив, що обчислення стажу позивача має здійснюватися згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність, а отже цей стаж має бути підтверджений позивачем на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку за вказаний період та (або) документів, що видаються роботодавцями або відповідними державними (муніципальними) органами в порядку, який встановлений законодавством РФ. У тому числі, обов`язковою умовою для включення спірного періоду робіт, які виконувалась на території РФ, до страхового стажу є сплата страхових внесків до органу пенсійного фонду РФ за цей період.
18.10.2024 позивач звернувся із заяву до ГУ ПФУ в Одеській області про уточнення відомостей про застраховану особу в частині набутого страхового стажу, в якій просив внести до відомостей про набутий ним, як застрахованою особою, страховий стаж у 1994, 2008-2021 роках в РФ відповідно до документів, що додаються. До заяви додано копії документів: паспорту, двох трудових книжок, довідки АТ "ВАД" м. Вологда, про періоди роботи позивача від 12.10.2022 № 469 та отриманий дохід.
Листом від 27 листопада 2024 року ГУ ПФУ в Одеській області повідомило позивача, що детальні та вичерпні пояснення щодо пенсійного забезпечення позивача роз`яснені листом ГУ ПФУ в Одеській області від 14.02.2023 року. Відповідач наголосив на відсутності підстав для врахування спірних періодів до страхового стажу позивача, у зв`язку з тим, що РФ припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 23.03.1992 року. Зарахованими до страхового стажу можуть бути лише періоди роботи (служби) на території РФ, що закінчились до 31 грудня 1991 року.
Вважаючи протиправною відмову відповідача у зарахуванні спірного стажу роботи в РФ до страхового, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду РФ та неможливість їх підтвердження не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу для призначення пенсії за віком стажу роботи, набутого на підприємствах РФ, який підтверджений належними доказами, зокрема записами трудової книжки. Неможливість отримання довідки із незалежних від позивача причин не може слугувати підставою для відмови у зарахування періодів роботи до страхового стажу за наявності інших підтверджуючих доказів. Отже, доводи про відсутність відомостей щодо сплати страхових внесків, як підстави у відмові призначення пенсії, є протиправними. 
Не враховуючи посилання відповідача на те, що питання щодо зарахування спірного періоду роботи позивача вже було розглянуто в межах адміністративної справи № 420/28095/23 та за результатом розгляду в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд зазначив, що відповідно відповідачем по справі № 420/28095/23 була інша особа - ГУ ПФУ в м. Києві.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Як визначено Європейською соціальною хартією (переглянутою), 1996 року, згода на обов`язковість якої надано Верховною Радою України та яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року, кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами «досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися» права та принципи, що закріплені у Хартії.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За приписами ст.26 Закону № 1058, починаючи з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше не менше 30 років; з 1 січня 2024 по 31 грудня 2024 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 31 років.
Частиною першою статті 24 Закону №1058-ІV визначено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з приписами частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Таким чином, трудова книжка має містити дані щодо факту перебування особи в трудових відносинах для підтвердження наявності трудового стажу та є основним документом, що підтверджує стаж роботи.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За обставинами справи, позивач досяг 61 річного віку та після цього звернувся до пенсійного органу із заявою про зарахування періодів роботи в РФ до страхового стажу.
Пенсійним органом листом відмовлено позивачу, з посиланням на те, що РФ припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 23.03.1992 року. Зарахованими до страхового стажу можуть бути лише періоди роботи (служби) на території РФ, що закінчились до 31 грудня 1991 року.
Так, відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Частиною першою, другою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Водночас, колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання зарахування до страхового стажу періодів роботи, набутих на території Російської Федерації, слід враховувати Угоду про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (Угода припинила дію для України 19 червня 2023 року, Угода 1) та Угодою між Урядом України і Урядом Російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14 січня 1993 року (Угода припинила дію 4 липня 2023 року, Угода 2).
Відповідно до статті 1 Угоди 1 про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (яка була чинною на час виникнення спірних відносин; далі - Угода) пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.
Положеннями статті 3 Угоди 1 також визначено, що всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.
Статтею 5 Угоди 1 визначено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.
Приписами статті 6 Угоди 1 встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і РФ «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року (яка була чинною на час виникнення спірних відносин) трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Частиною другою статті 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, Російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.
Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчислення. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться за законодавством держави, на території якої вони проживають.
На час роботи позивача в Російській Федерації, як Україна так і РФ були учасниками Угод, відтак норми Угод застосовуються до спірних відносин.
Згідно зі статтею 11 Угоди про гарантії у галузі пенсійного забезпечення, необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Відповідно до статті 13 Угоди кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.
Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Кабінет Міністрів України постановою від 29 листопада 2022 року № 1328 постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у м. Москві. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї постанови.
Листом Міністерства закордонних справ України від 29 грудня 2022 року № 72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2001 року № 376 (зі змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка вчинена 13 березня 1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19 червня 2023 року.
Міністерство юстиції України повідомленням від 10 січня 2023 року, яке цього ж дня було опубліковане у Офіційному віснику України, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для України 19 червня 2023 року.
У Рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Враховуючи, що позивач працював на території РФ до набрання чинності Закону України від 1 грудня 2022 року № 2783-IX "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року" (який набрав чинності 23 грудня 2022 року) її положення протиправно не були застосовані відповідачем та, як наслідок, не зараховано до страхового стажу позивача період роботи з 01.01.1992 року по 05.04.1995 року, з 06 квітня 1995 року по 03 січня 1996 року, з 04 січня 1996 року по 28 червня 2007 року в м.Мурманськ РФ.
Не є підставою для відмови у зарахуванні спірного стажу роботи позивача до стажу, який враховується для призначення пенсії і припинення участі РФ в Угоді, адже такий стаж ним набутий до прийняття відповідних нормативних актів.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 560/129/24 від 03 листопада 2025 року.
Крім того, суд першої інстанції вірно послався на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 28 січня 2025 року у справі № 620/3530/22, відповідно до яких, відсутність інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду РФ та неможливість їх підтвердження, не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу для призначення пенсії за віком стажу роботи, набутого на підприємствах РФ, який підтверджений належними доказами, зокрема записами трудової книжки. Неможливість отримання довідки із незалежних від позивача причин не може слугувати підставою для відмови у зарахування періодів роботи до страхового стажу за наявності інших підтверджуючих доказів.
Аналогічна правові позиція підтримана Верховним Судом в постанові по справі № 300/6020/23 від 30 жовтня 2025 року.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо наявності підстав для зарахування спірного стажу позивача до страхового.
Щодо посилання апелянта на тотожність даної справи зі справою № 420/28095/23, то суд першої інстанції вірно відхилив такі доводи, оскільки справи мають як різний предмет спору (рішення про відмову у призначенні пенсії та лист про відмову у зарахуванні стажу роботи до страхового), так і пред`явлені до різних відповідачів (ГУ ПФУ в м.Києві та ГУ ПФУ в Одеській області). 
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 03 лютого 2025, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко