Справа №522/20244/24
Провадження №2/522/25/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2026 року         м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі головуючої – судді Косіциної В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
ВСТАНОВИВ:
15 листопада 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, у якій позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 767,86 доларів США та здійснити розподіл судових витрат.
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Чернявській Л.М..
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у складі головуючої – судді Чернявської Л.М.. від 21 листопада 2024 року провадження у справі відкрито, встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження.
На підставі розпорядження в.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси – Чукова Л.В. від 16.05.2025 року №724/25, було проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, за наслідками якого вона передана на розгляд судді Косіциній В.В.
Ухвалою суду від 19 травня 2025 року справу прийнято до провадження. У зв`язку зі зміною складу суду, розгляд справи розпочато спочатку. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Надано відповідачам 15-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали для подання відзиву.
Копія ухвали суду від 19 травня 2025 року була доставлена до електронного кабінету представника ОСОБА_1 – адвоката Ларіонова Сергія Борисовича 20.05.2025 року.
Копія ухвали суду від 19 травня 2025 року була направлена за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 листом із рекомендованим повідомленням про вручення, який повернувся до суду із відміткою: «адреса відсутній за вказаною адресою».
29 серпня 2025 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення, яким позовну заяву Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Відповідно до зазначеного рішення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 767,86 Доларів США, суму сплаченого судового збору у розмірі 2 409,53 грн з ОСОБА_1 та суму сплаченого судового збору у розмірі 2 409,53 грн з ОСОБА_2 . 
15 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Конева Костянтина Сергійовича надійшла заява про перегляд заочного рішення Приморського районного суду міста Одеса по справі №522/20244/24, у якій заявник просить поновити строк для подання заяви про перегляд заочного рішення, скасувати заочне рішення та призначити справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2025 року процесуальний строк для звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.08.2025 року у справі №522/20244/24 було поновлено, заяву про перегляд заочного рішення прийнято до розгляду, призначено проведення судового засідання на 25 грудня 2025 року о 10 годині 25 хвилин.
25 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача АТ «УКРСИББАНК» - Горика Володимира Михайловича надійшло заперечення на заяву про перегляд заочного рішення, у якій позивач просить залишити без задоволення заяву представника ОСОБА_2 – адвоката Конева К.С. про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.08.2025 року.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2025 року заяву представника ОСОБА_2 – адвоката Конева Костянтина Сергійовича про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.08.2025 року у справі №522/20244/24 задоволено частково. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.08.2025 року у справі №522/20244/24 за позовом АТ «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасовано. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Копія зазначеної ухвали була належним чином доставлена до електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Ларіонова Сергія Борисовича. 
Повідомлення про припинення повноважень ОСОБА_3 як представника ОСОБА_1 до суду – не надходило.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
За таких обставин, ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про скасування заочного рішення, встановлення порядку розгляду справи та про право у встановлений ухвалою строк подати заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та відзив.
12 січня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Конева Костянтина Сергійовича надійшов відзив на позовну заяву, у якій відповідач просить долучити до матеріалів відзив, витребувати у позивача оригінали заяв ОСОБА_1 на видачу готівки за кредитним договором №3619-08 ОФ Н від 24.11.2005 року; оригінали меморіальних касових ордерів щодо отримання коштів в іноземній валюті за кредитним договором №3619-08 ОФ Н від 24.11.2005 року; роздруківки банківських виписок по рахункам № НОМЕР_1 ; № НОМЕР_2 та/або іншим рахункам, на які здійснювались оплати тіла кредиту та процентів за кредитним договором №3619-08 ОФ Н від 24.11.2005 року за період з 24.11.2005 року по 15.11.2024 року та в задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі.
20 січня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача АТ «УКРСИББАНК» - Горика Володимира Михайловича надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просить долучити до матеріалів справи відповідь на відзив та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
03 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Конева Костянтина Сергійовича надійшло заперечення, у якому відповідач просить визнати поважними причини пропуску процесуального строку відповідачем для подання заперечення, залучити до матеріалі справи заперечення та у задоволенні позовних вимог позивача відмовити.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2026 року прийнято до розгляду відзив на позовну заяву ОСОБА_2 , прийнято до розгляду відповідь на відзив АТ «УКРСИББАНК», поновлено ОСОБА_2 процесуальний строк для подання заперечення на відповідь на відзив та прийнято його до розгляду, клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів залишено без задоволення.
16 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача АТ «УКРСИББАНК» - Горика Володимира Михайловича надійшли додаткові пояснення у справі, у яких позивач просить залучити до матеріалів справи письмові пояснення та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи – не надходило.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
24 листопада 2005 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №3619-08 ОФ Н, за яким банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у розмірі 50 000,00 доларів США у порядку і на умовах, визначених договором.
У п.1.2.1. Зазначено, що надання кредиту здійснюється у наступний термін: з 24 листопада 2005 року по 24 листопада 2026 року.
Згідно п.1.3.1. Договору, за використання кредитних коштів у межах встановленого терміну встановлюється процентна ставка у розмірі 12,5% річних. 
З метою забезпечення виконання зобов`язання, між АКІБ «УКРСИББАНК» з однієї сторони, ОСОБА_1 (боржник) та ОСОБА_2 (поручитель) з іншої сторони було укладено договір поруки №3619, за яким поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язання перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору від 24.11.2005 року №3619-08 ОФ Н, як і існуючих в теперішній час так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.
У п.1.2 Договору зазначено, що поручителю добре відомі усі умови вищестоящого кредиту, якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до кредитного договору.
У п.3.2. Договору вказано, що порука припиняється з припиненням всіх зобов`язань позичальника по вищестоящому кредитному договору (а.с.24).
У постанові КЦС ВС від 30.08.2023 у справі № 753/20537/18 зазначено, що виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачеві відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що наявні в матеріалах справи довідки-розрахунки не є належними та допустимими доказами існування заборгованості та визначення її розміру за кредитним договором. Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що позивачем не надано жодних доказів руху коштів на рахунок відповідача, а також підтвердження факту отримання останнім кредитних коштів відповідно до умов укладеного кредитного договору.
Дійсно, довідки-розрахунки самі по собі не можуть вважатися належними та допустимими доказами наявності заборгованості та її розміру за кредитним договором. Водночас матеріали справи містять не лише такі довідки, а й виписки з рахунків, які мають доказове значення.
Правова позиція з цього приводу викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 554/4300/16-ц що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. 
ВС підкреслив, що пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Крім того, згідно постанови КЦС ВС від 30.08.2023 у справі № 753/20537/18, банківська виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій, за умови зазначення в ній інформації про проведення банком таких операцій, сум і дат операцій та заповнення обов`язкових реквізитів.
У даному випадку факт виконання АКІБ «УКРСИББАНК» зобов`язання за кредитним договором від 24.11.2025 року №3619-08 ОФ Н перед ОСОБА_1 підтверджується випискою по особовому рахунку за період з 24.11.2005 року по 24.11.2005 року (а.с.28).
08 грудня 2023 року АТ «УКРСИББАНК» звернулося до ОСОБА_1 з вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором (а.с.25).
Також, 08.12.2023 року АТ «УКРСИББАНК» зверталося до ОСОБА_2 із листом-вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором (а.с.26).
Факт направлення зазначених вимог підтверджується копією списку згрупованих поштових відправлень листів рекомендовних (а.с.27).
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що відповідно до умов пункту 11.2 Договору вимога Банку повинна направлятися цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення. Водночас, на думку відповідача, позивачем надано лише список згрупованих поштових відправлень, який не містить відомостей про складання опису вкладення, що свідчить про недотримання позивачем вимог зазначеного пункту Договору при направленні відповідних повідомлень.
Відповідно до п.11.1 Кредитного договору № 3619-08 ОФ Н така вимога направляється на адресу Позичальника листом (цінним з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур`єром. У разі зміни фактичної чи юридичної адреси Позичальником без попереднього про це повідомлення Банку чи інших навмисних дій Позичальника, у зв`язку з чим письмова вимога Банку не отримана Позичальником, строк повернення кредиту та плати за кредит у такому випадку встановлюється через 14 календарних днів з дати відправлення Банком вказаної вимоги Позичальнику.
Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься список № 9912 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів, та фіскальний чек від 13.12.2023 року, які підтверджують факт відправлення вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Заявляючи про те, що надані позивачем докази не містять відомостей про складання опису вкладення, представником відповідачки не надано жодних доказів, які б підтверджували те, що вказані вимоги були направлені без опису вкладення.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, Велика Палата Верховного Суду відхилила довід касаційної скарги про те, що позивач перед зверненням до суду не виконав вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, і пункту 12 договору про надання споживчого кредиту, не направив досудове повідомлення (вимогу), з огляду на що не набув право на дострокове стягнення коштів за цим договором. Велика Палата Верховного Суду вказала, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту. Враховуючи те, що вимоги кредитора й обов`язки боржника за договором про надання споживчого кредиту у добровільному порядку не були виконані на час ухвалення судового рішення, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові погодилася з аргументами суду апеляційної інстанції про наявність підстав для дострокового стягнення заборгованості.
За таких обставин, позивач має право вимагати дострокового повернення заборгованості на підставі закону та умов укладеного договору.
У відповідності до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч.1-2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Ч.1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).
Ч.2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Ч.2 ст.1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки
Судом встановлено, що боржник своєчасно не повернув банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, боржник зобов`язання за вказаним договором не виконали.
Крім того, відповідно до ст.553,554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Судом встановлено, що відповідачі своєчасно не повернули грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договорів, що має відображення у розрахунках заборгованості за договорами. Таким чином, у порушення умов кредитних договорів, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачі зобов`язання за вказаними договорами - не виконали. 
У відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що включення до кредитного договору обов`язку Банку утримати із Позичальника суми комісії було протиправним і загальна вартість платежів за кредитним договором на думку відповідача має бути зменшена на розмір незаконно утриманої Банком комісії з відповідним перерахунком відсотків за весь час дії кредитного договору.
Суд не погоджується із зазначеними доводами відповідача з огляду на таке.
Відповідно до п. 3.5. кредитного договору банк зобов`язується зарахувати на рахунок № НОМЕР_3 комісію за видачу кредиту у розмірі 1% від суми фактично виданих коштів.
Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач посилається на пункт 3.6 Постанови Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», відповідно до якого Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Разом з тим, суд звертає увагу, що кредитний договір був укладений 24 листопада 2005 року, тобто до набрання чинності вказаною постановою Національного банку України. Відтак, положення зазначеної постанови не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, оскільки вони не мають зворотної дії в часі.
Також у відзиві на позовну заяву відповідач посилається на ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» у редакції від 25.06.2005 року, відповідно до якої банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
На думку відповідача, встановлена банком комісія за надання кредиту фактично є вимогою щодо придбання додаткової послуги за плату у розмірі 1% від суми кредиту, а відтак — таке положення договору є нікчемним.
Суд не може погодитися з наведеними доводами з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як убачається з матеріалів справи, відповідно до п. 1.3.5. Договору Позичальник сплачує Банку комісію за видачу кредиту у розмірі 1% від суми фактично виданих коштів.
Відповідно до п. 3.5. кредитного договору банк зобов`язується зарахувати на рахунок № НОМЕР_3 комісію за видачу кредиту у розмірі 1% від суми фактично виданих коштів.
Відповідно до п. 4.2. Договору Позичальник зобов`язується сплачувати плату за кредит та інші платежі на рахунки, вказані в третьому розділі цього договору.
Отже, укладаючи кредитний договір, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, у тому числі й щодо сплати комісії. Така умова є результатом вільного волевиявлення сторін і не може розцінюватися як нав`язування клієнту додаткових послуг у розумінні ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність».
Крім того, відповідно до наданої позивачем довідки-розрахунку заборгованості, відповідачем сплачено комісію у розмірі 2 777,50 грн, у зв`язку з чим заборгованість за цим платежем відсутня. Сам факт сплати комісії свідчить про погодження відповідачем відповідної умови договору.
Суд також звертає увагу, що у разі незгоди з окремими умовами договору сторона має право оскаржити їх у встановленому законом порядку шляхом подання позову про визнання відповідної частини договору недійсною. Водночас відповідач не скористався таким правом і зустрічного позову не подав.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що включення до кредитного договору умови про сплату комісії за видачу кредиту є правомірним та таким, що відповідало вимогам чинного законодавства.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, розмір заборгованості відповідачів за кредитним договором від 24.11.2005 року №3619-08 ОФ Н становить 7 767,86 Доларів США та складається з:
- основна сума боргу – 5 759,85 Доларів США;
- заборгованість за процентами за користування – 1 993,66 Доларів США;
- заборгованість за процентами за користування понад встановлений договором термін – 14,35 Доларів США.
Разом із тим, суд не погоджується із наведеним розрахунком позивача, оскільки він не в повній мірі відповідає фактичним обставинам справи та наявним доказам.
Так, у поданому відповідачем запереченні на відповідь на відзив зазначено про наявність невідповідностей у розрахунку позивача, зокрема в частині нарахування процентів за користування кредитом. Відповідач вказує, що позивачем не враховано здійснену оплату процентів у розмірі 56 доларів США, яка підтверджується банківською випискою та була проведена 12.03.2022 року. 
У Довідці-розрахунку заборгованості за процентами за користування кредитом станом на 06.11.2024 року відсутні відомості про врахування зазначеного платежу у сумі 56 доларів США. Водночас у банківській виписці наявний відповідний запис про здійснення такої операції. Вказана операція має призначення платежу «ПОГАШЕННЯ ЗАБОРГОВАНОСТІ ЗА ВІДСОТКАМИ ЗА ПЕРІОД З 01.01.2022 ПО 31.01.2022 – УГОДА10602180000 ВІД 24.11.2005 З 503533».
Вказане підтверджує факт часткового погашення заборгованості за процентами. 
За таких обставин суд приходить до висновку, що розрахунок позивача є некоректним у частині визначення розміру заборгованості за процентами за користування кредитом, оскільки не враховує у повній мірі фактично сплачені відповідачем кошти.
З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне здійснити коригування розміру заборгованості, зменшивши суму нарахованих процентів за користування кредитом на 56 доларів США. Відтак, правильний розрахунок заборгованості за кредитним договором від 24.11.2005 року №3619-08 ОФ Н є таким:
- основна сума боргу – 5 759,85 Доларів США;
- заборгованість за процентами за користування – 1 937,66 Доларів США (1 993,66 Доларів США – 56 Доларів США); 
- заборгованість за процентами за користування понад встановлений договором термін – 14,35 Доларів США.
Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідачів за вказаним кредитним договором становить 7 711,86 доларів США. 
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Водночас Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги.
Такий підхід до розуміння правової природи іноземної валюти як валюти зобов`язання є усталеним і послідовним у практиці Великої Палати Верховного Суду (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17), а підстав для відступу від нього відсутні.
У постанові ВП ВС від 11.09.2024 у справі № 500/5194/16-ц зазначено, частини другої статті 533 ЦК України, передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Стягнення заборгованості за договором у судовому рішенні підтверджує наявність між сторонами невиконаного зобов`язання та обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора в межах процедури виконання судового рішення (виконавчого провадження). Тому, формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.
Враховуючи те, що кредитний договір 24.11.2025 року №3619-08 ОФ Н був забезпечений договором поруки, за яким боржник та поручитель несуть солідарну відповідальність за невиконання зобов`язання, беручи до уваги той факт, що боржник за кредитним договором зобов`язання у повній мірі не виконав, суд доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. 
Щодо судового збору суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачів судові витрати.
Згідно платіжної інструкції від 08.11.2024 року №0023837138, АТ «УКРСИББАНК» сплатило в якості судового збору грошову суму у розмірі 4 819,05 гривень.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ціна позову – 7 767,86 Доларів США.
Розмір задоволених позовних вимог – 7 711,86 Доларів США.
Питома вага – 0,992 (7 711,86/7 767,86).
Розмір судового збору – 4 780,49 гривень (4 819,05 *0,992).
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, суд доходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача суми сплаченого судового збору, пропорційної задоволеним позовним вимогам у розмірі 4 780,49 гривень. 
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, ч.4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – задовольнити частково. 
Стягнути солідарно з відповідачів – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_5 , на користь позивача – Акціонерного товариства «УКРСИББАНК», м. Київ, вул. Андріївська, 2/12, ЄДРПОУ – 09807750, заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 711 (сім тисяч сімсот одинадцять) Доларів США 86 (вісімдесят шість) центів.
Стягнути з відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_4 , на користь позивача – Акціонерного товариства «УКРСИББАНК», м. Київ, вул. Андріївська, 2/12, ЄДРПОУ – 09807750 1/2 частку суми сплаченого судового збору у розмірі 2 390 (дві тисячі триста дев`яносто) гривень 24 (двадцять чотири) копійки. 
Стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_5 , на користь позивача – Акціонерного товариства «УКРСИББАНК», м. Київ, вул. Андріївська, 2/12, ЄДРПОУ – 09807750 1/2 частку суми сплаченого судового збору у розмірі 2 390 (дві тисячі триста дев`яносто) гривень 24 (двадцять чотири) копійки. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення складено та підписано 06 квітня 2026 року.

Суддя          Косіцина В.В.