Справа № 461/2362/25 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р. 
Провадження № 22-ц/811/1910/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Підлужного В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

у березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Акціонерне товариство «Ідея Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18 березня 2019 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Z02.00202.005042396, за умовами якого відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості та платності надані кредитні кошти в сумі 61672.32 грн. Усі права вимоги за кредитним договором № Z02.00202.005042396 від 18 березня 2019 року з усіма додатковими договорами та угодами до нього, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», було відступлене банком до ТзОВ «Росвен Інвест Україна» згідно договору факторингу № 01.02-31/23 від 25.07.2023 року. В подальшому, право вимоги перейшло до ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» на підставі договору факторингу №01.02-38/23 від 26.07.2023 року, які передали право вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу №08/11/2024 від 08.11.2024 року ТОВ «Українські фінансові операції», тобто позивачу. Відповідач не повернув отримані в кредит кошти та не сплачував проценти за користування кредитними коштами, внаслідок чого станом на дату подачі позову утворилась заборгованість в розмірі 123578.91 грн., з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 61672.32 грн.; прострочена заборгованість за відсотками в розмірі 19027.64 грн; прострочена заборгованість за комісіями в розмірі 42878.95 грн. Позивач направив відповідачу вимогу про виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, надавши можливість добровільно сплатити заборгованість, однак вимога не була виконана. У зв`язку з тим, що відповідачем у добровільному порядку наявна за кредитним договором заборгованість не сплачена, позивач просив стягнути таку у судовому порядку.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2025 року позов задоволено
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість за кредитним договором в розмірі 123 578,91 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» 2422,40 грн. сплаченого судового збору.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – Цокало Тетяна Михайлівна, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що п.1.4 кредитного договору Z02.00202.005042396 від 18.03.2019 року відповідачу встановлено плату за щомісячне обслуговування кредитної заборгованості, проте вказані умови договору не містять розмежування платних та безоплатних послуг, як і не містять найменування цих послуг, отже передбачають виключно платні послуги стосовно обслуговування кредиту, що суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», за яким  надання таких послуг передбачено безоплатно. Вважає, що банк не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.4 та п.6.1. Розділу «Графік платежів» кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до  частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Вказує, що за період з 18.03.2019 року до 25.07.2023 року відповідач в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором сплатив 50227,82 грн, а тому заборгованість становить 43800,17 грн. З наведених підстав просить рішення суду змінити, зменшивши суму заборгованості за кредитним договором із 123578,91 грн. до 43800,17 грн. та судовий збір з 2422,40 грн. до 858,57 грн., а також стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2345,85 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у встановлений строк, однак відповідач прострочив сплату поточних платежів та нарахованих процентів за користування кредитними коштами, внаслідок чого у відповідача склалася заборгованість в розмірі 123 578.91 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, який набув права вимоги за кредитним договором на підставі договору про відступлення права вимоги.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст.10561 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»).
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.
Судом першої інстанції встановлено, що 18.03.2019 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Z02.00202.005042396, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 84150 грн. зі сплатою 10% річних від залишкової суми кредиту, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені кредитним договором, строк дії договору 24 місяці (пп.1.1-1.4. договору кредиту № Z02.00202.005042396 від 18.03.2019 року).
Підписання кредитного договору та отримання кредитних коштів відповідач не заперечує.
Крім цього, 18.03.2019 року між ПАТ «Страхова компанія «Уніка життя» та ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування № Z02.00202.005042396.
Акціонерне товариство «Ідея Банк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, що підтверджується ордерами-розпорядженнями № 1 про видачу кредиту від 18.03.2019 року та № 2 про сплату страхового платежу від 18.03.2019 року.
25.07.2023 року між АТ «Ідея Банк» (клієнт) та ТзОВ «Росвен Інвест Україна» (фактор) укладено договір факторингу № 01.02-31/23, у відповідності до умов якого АТ «Ідея Банк» передає (відступає) ТОВ «Росвен Інвест Україна» права вимоги, а ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуває права вимоги клієнта за первинними договорами та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до п. 2.1. договору факторингу № 01.02-31/23 від 25.07.2023 року, права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в реєстрі боржників, що підписуються сторонами, у паперовому вигляді, в день укладення цього договору та надсилається клієнтом фактору засобами корпоративного зв`язку у захищеному паролем файлі в день укладення цього договору. Реєстр боржників після належного його підписання сторонами вважається невід`ємною частиною договору.
Пунктом 5.1. договору факторингу №01.02-31/23 від 25.07.2023 рокувизначено, що права вимоги вважаються такими, що перейшли від клієнта до фактора в день підписання відповідного реєстру боржників, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених п.4.1. цього договору.
На виконання умов договору факторингу №01.02-31/23 від 25.07.2023 року ТОВ «Росвен Інвест Україна» сплачено АТ «Ідея Банк» суму фінансування у розмірі 11 963 508 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 9217 від 26.07.2023 року.
26.07.2023 року між ТОВ «Росвен Інвест Україна» (клієнт) та ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» (фактор) укладено договір факторингу №01.02-38/23, у відповідності до умов якого ТОВ «Росвен Інвест Україна» передає (відступає) ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» (фактор) права вимоги, а ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» (фактор) набуває права вимоги клієнта за первинними договорами та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до п. 2.2. договору факторингу № 01.02-38/23 від 26.07.2023 року, права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в реєстрі боржників, що підписуються сторонами, у паперовому вигляді, в день укладення цього договору та надсилається клієнтом фактору засобами корпоративного зв`язку у захищеному паролем файлі в день укладення цього договору. Реєстр боржників після належного його підписання сторонами вважається невід`ємною частиною договору.
Пунктом 5.1. договору факторингу № 01.02-38/23 від 26.07.2023 року визначено, що права вимоги вважаються такими, що перейшли від клієнта до фактора в день підписання відповідного реєстру боржників, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених п. 4.1. цього договору.
На виконання умов договору факторингу №01.02-38/23 від 26.07.2023 року ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» (фактор) сплачено ТОВ «Росвен Інвест Україна» суму фінансування у розмірі 1 981 288, 79 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 128 від 26.07.2023 року.
08.11.2024 між ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» (фактор) (клієнт) та ТОВ «Українські Фінансові операції» (фактор) укладено договір факторингу № 08/11/2024, у відповідності до умов якого ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» (фактор) передає (відступає) ТОВ «Українські Фінансові операції» права вимоги, а ТОВ «Українські Фінансові операції» набуває права вимоги клієнта за первинними договорами та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до п.2.2. договору факторингу № 08/11/2024 від 08.11.2024 року, права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в реєстрі боржників, що підписуються сторонами, у паперовому вигляді, в день укладення цього договору та надсилається клієнтом фактору засобами корпоративного зв`язку у захищеному паролем файлі в день укладення цього договору. Реєстр боржників після належного його підписання сторонами вважається невід`ємною частиною договору.
Як вбачається з витягу з реєстру боржників - додатку № 1 до договору факторингу № 08/11/2024 від 08.11.2024 року, ТОВ «Українські Фінансові операції » набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором Z02.00202.005042396 від 18.03.2019 року в сумі 123 578.91 грн., з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 61672.32 грн.; сума заборгованості за відсотками в розмірі 19027.64 грн.; сума заборгованості за пенею, штрафами, комісією в розмірі 42878.95 грн.
На виконання умов договору факторингу №08/11/2024 від 08.11.2024 року ТОВ «Українські Фінансові операції» сплачено ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» суму фінансування у розмірі 98 500 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 476 від 22.11.2024 року.
24.11.2024 року ТОВ «Українські Фінансові операції» на адресу відповідача направлено письмову вимогу (повідомлення) про відступлення права вимоги за кредитним договором Z02.00202.005042396 від 18.03.2019 року до ТОВ «Українські Фінансові операції» та про необхідність погашення заборгованості у розмірі 123 578.91 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості АТ «Ідея Банк», долученого до матеріалів позовної заяви, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором Z02.00202.005042396 від 18.03.2019 року станом на 25.07.2023 року становить 123578.91 грн., з яких: заборгованість за основним боргом в розмірі 61672.32 грн.; прострочена заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в розмірі 19027.64 грн.; прострочена заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями в розмірі 42878.95 грн.
Випискою по рахунку ОСОБА_1 за період з 18 березня 2019 року по 11 березня 2020 року підтверджується, що позичальником вносилися кошти на погашення кредитної заборгованості за кредитним договором Z02.00202.005042396 від 18.03.2019 року, укладеним між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , а саме: 23.04.2019 року – 15.82 грн., 25.04.2019 року – 5290 грн., 28.05.2019 року – 5300 грн., 03.07.2019 року – 5440 грн., 05.08.2019 року -5110 грн., 21.08.2019 року – 5300 грн., 04.10.2019 року – 5310 грн., 06.11.2019 року – 5490 грн., 17.12.2019 року – 5282 грн., 11.03.2020 року – 7690 грн.
Отже, ОСОБА_1 сплатив 50227.82 грн. на погашення заборгованості за кредитним договором Z02.00202.005042396 від 18.03.2019 року, укладеним між ним та Акціонерним товариством «Ідея Банк».
З виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 18 березня 2019 до 11 березня 2020 року вбачається, що кошти, сплачені позичальником на погашення заборгованості за кредитним договором Z02.00202.005042396 від 18.03.2019 року зараховувалися банком наступним чином: 22 493.50 грн. – на погашення заборгованості за тілом кредиту, 6721.98 грн. – на погашення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, 21012.34 грн. – на погашення плати за обслуговування кредиту.
Пункт 1.4 кредитного договору Z02.00202.005042396 від 18.03.2019 року передбачає плату за обслуговування кредиту, що включає в себе надання інформації по рахунках позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу на погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника з використанням засобу електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, направлені банку позичальником з використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник оплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.
Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим, у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої та п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Споживчий кредит (кредит) – грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).
Положеннями кредитного договору Z02.00202.005042396 від 18.03.2019 року передбачено, що банк надавав позичальнику кредит на власні (поточні) потреби.
Таким чином, з урахуванням пункту 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», зазначений кредитний договір відноситься до споживчого кредиту.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі, комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, однак, вказаний Закон розмежовує платність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
На виконання вимог пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі – Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанова правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 вказаних Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, – щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п.8 Правил).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 вказано, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому, до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) та у постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися цей нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акту, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування». 
Отже, умовами кредитного договору передбачено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно.
Крім цього, у кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг, не конкретизував цих послуг, погодження їх з позичальником при укладенні кредитного договору. 
За вищенаведеного, колегія суддів вважає п. 1.4 кредитного договору Z02.00202.005042396 від 18.03.2019 року нікчемним, тому у банку не виникало права нараховувати позичальнику ОСОБА_3 плату за обслуговування кредиту.
Оскільки нарахування плати за обслуговування кредиту є неправомірним, кошти, які були зараховані банком як плата за обслуговування кредиту, слід зарахувати на сплату платежів за тілом кредиту та відсотків за користування кредитними коштами.
Сплачуючи платежі за кредитним договором Z02.00202.005042396 від 18.03.2019 року, ОСОБА_1 сплатив 50227.82 грн., з яких 21012.34 грн. зараховані як плата за обслуговування кредиту, тому суму цих коштів слід зарахувати на погашення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами та тілом кредиту. 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором Z02.00202.005042396 від 18.03.2019 року в розмірі 59 687.62 грн.
Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» в частині стягнення з ОСОБА_1 на його користь 59 687.62 грн., що становить 48.30 % позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1170.01 грн. судового збору за подання позову, що пропорційно до задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, то з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1212.80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи наведене, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 42.80 грн. судового збору.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Звертаючись з апеляційною скаргою, представник  ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просила стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надано договір про надання правничої допомоги № №1266 від 20 травня 2025 року, квитанцію про оплату відповідачем наданих нею, як адвокатом послуг, детальний опис робіт (наданих послуг) від 30 травня 2025 року відповідно до якого підготовка та написання апеляційної скарги на рішення суду складає 5000 грн.-фіксована оплата.
Отже, відповідачем доведено, що ним понесено витрати на професійну правничу допомогу на загальній сумі 5000 грн у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанцій.
Разом з тим, враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, беручи до уваги критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерії розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає, що з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – Цокало Тетяни Михайлівни– задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м.Львова від 30 квітня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» 123 578.91 грн. заборгованості за кредитним договором – змінити.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість за кредитним договором Z02.00202.005042396 від 18.03.2019 року в розмірі 59 687.62 грн.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» 2422.40 грн. судового збору – скасувати.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» на користь ОСОБА_1 42.80 грн. судового збору.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» на користь ОСОБА_1 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 26.02.2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк