Справа № 513/1116/25 
Провадження № 2/513/151/26 

Саратський районний суд Одеської області

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 року Саратський районний суд Одеської області у складі: головуючої судді Рязанової К.Ю., за участю секретаря судового засідання Русавської Н.В., позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Власенко Л.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в с Сарата Білгород-Дністровського району Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Власенко Лілії Вікторівни до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
у с т а н о в и в:
02 вересня 2025 року представник позивача адвокат Власенко Л.В. звернулась до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 16 квітня 2015 року у розмірі 41222,74 гривні, і суму моральної шкоди у розмірі 100000,00 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гривень.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 квітня 2015 року ОСОБА_1 (позикодавець) і ОСОБА_2 (позичальник) уклали між собою договір позики, відповідно до якого позикодавець передала у власність позичальникові строком до 16 квітня 2025 року грошові кошти у розмірі 40000 гривень 00 копійок. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 16 квітня 2025 року. Договір позики посвідчено приватним нотаріусом Саратського районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 720. В порушення умов договору, позичальник вказану суму грошових коштів позикодавцеві не повернув. 17 липня 2025 року позивач направила відповідачу листа з вимогою повернути грошові кошти, але лист повернувся, бо за місцем свого мешкання відповідач відсутній. Відповідач повторно направила листа на адресу за якою тепер проживає відповідач, а саме у Чернігівську область Корюковський район, с. Рогозин, яку він отримав особисто. На жаль, відповідач з 16 квітня 2025 року до теперішнього часу добровільно заборгованість не повернув. Укласти мирову угоду не бажає. Натомість, всіляко ухиляється від повернення позики. Заборгованість за договором позики складає 40000,00 грн. Загальна сума боргу з урахуванням 3% річних та інфляцій складає 40000+460,27+762,47=41222,74 гривні. На теперішній час відповідач не виконав своїх зобов`язань та грошових коштів позивачеві не повернув. Внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачеві були заподіяні психологічні (моральні) страждання, розмір яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних страждань, характеру немайнових втрат, становить 100000,00 грн, які підлягають відшкодуванню (компенсації) у повному обсязі. 
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні заначила, що відповідач прийшов і просив кошти, які зобов`язався повернути у 2025 році, однак кошти повернуті не були. Близько 5-6 років тому відповідач виїхав з села та не повертався, на зв`язок не виходить. Моральна шкода полягає у тих стражданнях та переживаннях, які вона вимушена пережити у зв`язку із тим, що відповідач не виконав свій обов`язок і вона вимушена звертатись до суду для захисту свого права.
Представник позивача адвокат Власенко Л.В. у судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у ньому.
Відповідач ОСОБА_2 про день, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та за місцем фактичного проживання: с. Рогозин, Корюковського району Чернігівської області, яку повернуто на адресу суду з відміткою пошти "адресат відсутній за вказаною адресою", та шляхом розміщення оголошення на сайті веб-порталу «Судова влада України». 
Відповідно до положень пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17, провадження № 14-507цс18, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив не надав, клопотань про відкладення розгляду справи від останнього не надходило.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Судом ухвалено про розгляд справи у відсутність відповідача, який до суду не прибув, на підставі наявних у справі доказів.
Зі згоди представника позивача, та позивача які не заперечували проти винесення заочного рішення, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов до такого висновку.
Як встановлено судом, 16 квітня 2015 року між ОСОБА_1 (позикодавець) з одного боку, та ОСОБА_2 (позичальник) з іншого боку, укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Саратського районного нотаріального округу Одеської області Сулаковим І.І., та зареєстрованим в реєстрі за № 720. Відповідно до умов договору, позикодавець передав у власність позичальникові строком до 16 квітня 2025 року, а позичальник прийняв від нього у власність строком до 16 квітня 2025 року грошові кошти у розмірі 40000 (сорок) тисяч гривень 00 копійок. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві до 16 квітня 2025 року. Відповідно до п.п. 4, 5 Договору, сторони домовились, що позичальник може повернути позикодавцеві позичену ним суму частинами, а позикодавець зобов`язаний приймати від позичальника грошову суму частинами. У разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти від простроченої суми. 
Як вбачається з копії довіреності від 16 квітня 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Саратського районного нотаріального округу Одеської області Сулаковим І.І., та зареєстрованою в реєстрі за № 719, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 користуватись земельною ділянкою площею 6,45 гектара, яка розташована на території Мирнопільської сільської ради Саратського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий номер 5124582400:01:001:0266, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Для цього надає їй право представляти його інтереси в усіх органах державної влади, органах місцевого самоврядування, інших установах і організаціях незалежно від форм власності, підпорядкування та галузевої незалежності, громадських установах і організаціях, в Управлінні земельних ресурсів (Держкомзем), в Державному агентстві земельних ресурсів України з питань переоформлення документів. Реєстраційній службі України, отримати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, в держадміністраціях, центрі зайнятості, відділах пенсійного фонду, обласному управлінні статистики, органах внутрішніх справ та інших установах та організаціях з питання користування земельною ділянкою, сплачувати держмито та інші платежі. Укладати на свій розсуд договори оренди земельної ділянки, або інші договори, крім договорів відчуження, отримувати орендну плату, та використовувати її на свій розсуд. Для цього надає йому (їй) право робити заяви, підписувати необхідні умови пов`язані із користуванням земельної ділянки, розписуватися, подавати та отримувати необхідні документи, а також виконувати всі інші дії пов`язані з цією довіреністю. Довіреність видана строком на десять років та дійсна до шістнадцятого квітня дві тисячі двадцять п`ятого року. 
14 лютого 2005 року на підставі розпорядження Саратської районної державної адміністрації від 21 вересня 2004 року №468/А-04, ОСОБА_2 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №088752, площею 6,45 га, яка розташована на території Мирнопільської сільської ради Саратського району Одеської області, та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
04 травня 2015 року в с. Михайлівка між ОСОБА_2 (орендодавець) з одного боку, та СФГ «Балкани» с. Михайлівка Саратського району (орендодар) укладено договір оренди землі, а саме земельної ділянки площею 6,45 га, кадастровий номер 5124582400:01:001:0266, строк дії договору 7 (сім) років. Що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №44067768.
17 липня 2025 року ОСОБА_1 звернулася з письмовою вимогою до ОСОБА_2 , в якій вимагала повернути їй позичені кошти відповідно до договору позики укладеного між ними до 16 квітня 2025 року. Вимога була скерована за адресою: АДРЕСА_2 , яка повернулась на адресу відправника з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою.
Судом також були досліджені розрахунки інфляційних нарахувань за період з 01 травня 2025 - по 31 липня 2025 року, інфляційні нарахування на суму боргу, згідно ст. 625 ЦК України, сума яких склала 762,47 грн. 
Відповідно до розрахунку процентів за користування коштами, процентна ставка 3% річних, згідно зі ст. 625 ЦК України, складає 460,27 грн. Період розрахунку з 16 квітня 2025 року по 02 вересня 2025 року (по день подання позову).
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Саме такий момент встановлений для договорів позики (стаття 1046 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Судом встановлено, що 16 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом Саратського районного нотаріального округу Одеської області Сулаковим І.І.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 не спростовував факт підписання договору позики.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що договір позики укладено у відповідності вимогам закону, однак станом на дату розгляду позовної заяви кошти за договором позики не повернуто, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до п.5 Договору, у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми. 
Беручи до уваги, що строк повернення грошових коштів закінчився 16 квітня 2025 року, а відповідач кошти не повернув, позивачем зроблені розрахунки інфляційних нарахувань за період з 01 травня 2025 року - по 31 липня 2025 року, інфляційні нарахування на суму боргу, згідно ст. 625 ЦК України, сума яких склала 762,47 грн, а також проведений розрахунок процентів за користування коштами, процентна ставка 3% річних, згідно зі ст. 625 ЦК України, який складає 460,27 грн. Період розрахунку з 16 квітня 2025 року по 02 вересня 2025 року (по день подання позову).
Вирішуючи позовну вимогу в частині стягнення з відповідача на користь позивача на підставі ст.625 ЦК України у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання інфляційних втрат в розмірі 762,47 грн та 3% річних в розмірі 460,27 грн, суд зазначає таке.
Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі.
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Верховний Суд робив висновки щодо застосування п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія п. 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).
У зв`язку з цим, нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних у період дії воєнного стану, тобто з травня 2025 року по вересень 2025 року, є безпідставним, тому в цій частині їх стягнення до задоволення не підлягає.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, що висловлена в його постанові від 04 червня 2025 року у справі № 752/30967/21 (провадження № 61-134св25). У зазначеній справі, за позовом фізичної особи до фізичної особи про стягнення боргу за договором позики, 3% річних та інфляційних втрат, касаційний суд дійшов висновку про неправомірне не врахування судами першої та апеляційної інстанцій положень пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, стягнувши на користь позивача платежі, передбачені статтею 625 ЦК України, а також передбачений умовами договору позики штраф за час дії в Україні воєнного стану.
Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн, суд зазначає таке.
Позивач посилається на те, що неправомірними діями відповідача, які виразились у безпідставному неповернені позичених коштів у строк згідно договору, їй були заподіяні психологічні (моральні) страждання.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до п. 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Обов`язок доказування наявності моральної шкоди покладається на позивача.
Аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставин справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то суд вважає, що у даному випадку позивач обґрунтував належним чином заподіяння йому такої шкоди, зокрема у зв`язку з глибини душевними стражданнями, що спричинили моральні страждання та проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями та бездіяльністю відповідача.
Враховуючи критерій розумності та співмірності із заподіяною, шляхом невиконання відповідачем грошового зобов`язання у визначений сторонами строк, що привело до душевних страждань пов`язаних із необхідністю заподіяння додаткового зусилля, часу та нервів за для доведеності через суд свого права на повернення грошей, суд вважає, що достатньою є компенсація моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.
Положеннями ст. ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Враховуючи, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 600 грн (60000/141222,74*1412,23) судового збору за подання позовної заяви до суду.
Крім того, відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно із частиною 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 3 статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесення витрат на оплату правничої допомоги позивачем надано суду: Доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги від 24 липня 2025 року та договір про надання правничої допомоги №24 від 26 червня 2025 року, квитанцію на суму 5000 грн.
За викладених вище обставин та приймаючи до уваги досліджені в судовому засіданні надані позивачем письмові докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, суд із врахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт, дійшов до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми витрат, понесених останнім на оплату правничої допомоги у розмірі 5000 грн.
На підставі ст. ст.526, 549, 610, 611, 625, 626, 628, 629, 638, 1048, 1054, 1055 ЦК України, керуючись ст. ст.10, 12, 13, 77-81, 141, 247, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Позов ОСОБА_1 в особі представника адвоката Власенко Лілії Вікторівни до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 16 квітня 2015 року у розмірі 40000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок та моральну шкоду у розмірі 20000 (двадцять) тисяч гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 600 (шістсот) гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.
У решті позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем у загальному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили якщо протягом вказаного строку не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий 27 червня 2000 року Саратським РВ УМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Представник позивача: Власенко Лілія Вікторівна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №002725 від 16 вересня 2015 року, адреса: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 , виданий 02 грудня 1997 року Саратським РВ УМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 

Суддя К. Ю. Рязанова