П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/315/22	

Перша інстанція: суддя Андрухів В.В.,
повний текст судового рішення
складено 22.12.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів – Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ) та просив:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 08.06.2015 - 26.11.2021 року;
- зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період за період 08.06.2015 - 26.11.2021 року;
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо невиплати грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні, які не використані під час виконання завдань та спеціальних обов`язків у районі проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях та інших відрядженнях, несення служби у добових нарядах - всього 134 днів;
- зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні, які не використані під час виконання завдань та спеціальних обов`язків у районі проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях та інших відрядженнях, несення служби у добових нарядах - всього 134 днів;
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо порушення прав, передбачених чинним законодавством України та не нарахування добових та компенсації за проживання за час перебування у відрядженнях;
- зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити відповідні добові - всього 138 днів та компенсаційні виплати за проживання у сумі 440,40 гривень;
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 - 2021 роки;
- зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016 - 2021 роки;
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі відповідно до наказу командира ВЧ (по стройовій частині) №251 від 26.11.2021 року;
- зобов`язати ВЧ виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ВЧ щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 17.06.2015 року по 26.11.2021 року. 
Зобов`язано ВЧ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 17.06.2015 року по 26.11.2021 року.
Визнано протиправною бездіяльність ВЧ щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 добових та компенсації за проживання за час перебування у відрядженнях.
Зобов`язано ВЧ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 добові за 138 днів відряджень, та компенсацію за проживання за час перебування у відрядженнях у сумі 440,40 гривень.
У решті позову - відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в позові повністю.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи, а саме з прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому, з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 2001 року проходив військову службу у Збройних Силах України, з 2015 року по 26.11.2021 - у ВЧ.
Відповідно до наказу начальника Генерального штабу – Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 08.06.2015 №326 ОСОБА_1 призначено на посаду офіцера групи запобігання і профілактики злочинів та правопорушень відділу запобігання виявлення злочинів та інших правопорушень ВЧ. 
Відповідно до наказу командира ВЧ від 17.06.2015 №129 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу ВЧ.
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 . 
Під час проходження військової служби позивач перебував на фінансовому забезпеченні ВЧ.
Наказом начальника ВСП у ЗС України - начальника Головного управління ВСП ЗС України (по особовому складу) від 16.11.2021 №149 позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до пп."б" п.2 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я).
Наказом командира ВЧ (по стройовій частині) від 26.11.2021 №251 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
З наказу командира ВЧ (по стройовій частині) від 26.11.2021 №251 вбачається наступне:
вислуга років позивача у Збройних Силах становить: календарна 20 років 04 місяця 12 днів, пільгова 00 років 11 місяців 26 днів, загальна вислуга 21 рік 04 місяці 08 днів.
Вказаним наказом припинено доступ до роботи з відомостями, що містять державну таємницю за формою №3. Наказано виплатити грошову надбавку у розмірі 10% від посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень за 25 діб листопада 2021 року. 
Відповідно до вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 (далі Інструкція №260), Постанови КМУ від "30" серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі Постанова №704), наказано виплатити позивачу премію за 25 діб листопада 2021 року в розмірі 35% посадового окладу.
Щорічна основна відпустка за 2021 рік використана тривалістю 45 діб з "18" січня 2021 року по "04" лютого 2021 року та з "02 " серпня 2021 року по "04" вересня 2021 року. Грошову допомогу на оздоровлення отримав. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції №260 отримав.
Наказано виплатити одноразову грошову допомогу у разі звільнення за 20 календарних років в сумі 175194 (сто сімдесят п`ять тисяч сто дев`яносто чотири) гривні 90 копійок. 
Також наказано виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (військова академія) в сумі 26369 (двадцять шість тисяч триста шістдесят дев`ять) гривень 21 копійка.
Виплатити грошову компенсацію за невикористану у 2016-2021 роки відпустки (84 календарні дні), як учаснику бойових дій у сумі 48377 (сорок вісім тисяч триста сімдесят сім) гривень 29 копійок.
Позивач вважає, що йому протиправно не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 08.06.2015 - 26.11.2021 року. Також, під час звільнення з позивачем на дату виключення зі списків особового складу частини (26.11.2021) не було проведено повного розрахунку щодо виплати грошової компенсації за 79 днів (вихідних, святкових та неробочих), які не використані під час виконання завдань у районі проведення антитерористичної операції (АТО) у Донецькій та Луганській областях та інших відряджень, які були за час проходження військової служби, не виплачено грошової компенсації за 55 днів перебування у добових нарядах у вихідні, святкові та неробочі дні за період 2015 - 2021 роки, не виплачено добових витрат за 138 днів під час перебування у відрядженнях, не виплачено одноразової грошової допомоги при звільненні, не виплачено грошової компенсації за невикористані 84 дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2021 роки, не виплачено грошову компенсацію за невикористане речове майно, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень Порядку №1078, січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивача за період з 17 червня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно.
Також суд зазначив, що відповідач не нараховував і не виплачував позивачу індексацію-різницю за період, починаючи з 01 березня 2018 року, та не вирішував питання щодо наявності у позивача права не цей вид індексації за спірний період.
Суд також дійшов висновку, що позивач має право на виплату добових за час перебування у відрядженнях у періоди з 01.10.2015 по 13.01.2016 (105 днів) та з 31.07.2018 по 01.09.2018 (33 дні), що складає загалом 138 дні, а також підлягає відшкодуванню компенсація за проживання під час відрядження.
Колегія суддів частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що частково відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1-3 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ від 03 липня 1991 року (Закон №1282-ХІІ).
Положеннями статті 1 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтею 2 Закону №1282-ХІІ передбачає, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Відповідно до статті 4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постановою №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (Порядок №1078).
Згідно п.1 цього Порядку він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
За змістом п.1-1 Порядку №1078 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (застосовується з 1 грудня 2015 року).
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Пункт 2 Порядку №1078 передбачає, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Згідно п.5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
З системного аналізу положень Закону №2011-XII та Закону №1282-ХІІ вбачається, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Через вимоги законодавства проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють наступне виникнення права на отримання індексації.
Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18, від 07 серпня 2019 року у справі №825/694/17, від 20 листопада 2019 року у справі №620/1892/19 виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення.
Крім того, повноваження державних органів щодо визначення базового місяця індексації грошового забезпечення не є дискреційними, оскільки законодавцем установлено один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень - проведення індексації грошових доходів у разі перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 103 відсотки, тому доводи апелянта в цій частині колегія суддів не приймає до уваги.
Відповідно до положень п.2, 5 Порядку №1078 для визначення базового місяця для проведення індексації доходів необхідно обрати місяць, у якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових.
Отже, підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи. Тобто, початок відліку для обчислення індексу споживчих цін є місяць підвищення посадового окладу. З цього місяця значення індексу споживчих цін приймають за 1 або 100 відсотків, а приріст індексу розраховується з наступного місяця. При цьому, нарахування індексації проводиться в місяці, наступному за місяцем, у якому був офіційно опублікований індекс інфляції.
Згідно п.10-2 Порядку №1078 для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи, для новоприйнятих працівників, а також для працівників, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати, передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник.
З системного аналізу наведених норм законодавства України можна дійти висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.
Суд зазначає, що Постановою КМУ від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців.
Відповідно до п.13 вказаної Постанови вона набрала чинності з 01 січня 2008 року.
Крім того, вищевказана постанова діяла до дати набрання чинності Постанови №704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме: до 01 березня 2018 року.
Таким чином, відповідно до положень Порядку №1078, січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, а не з 01 січня 2008 року, як помилково зазначив суд 1-ї інстанції.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №400/1118/21, від 20 квітня 2022 року у справі №420/3593/20, від 12 травня 2022 року у справах №200/7006/21 та №580/3335/21, у яких Верховним Судом роз`яснено пункти 2, 5, 10-2 Порядку №1078, у згаданих справах та зазначено, що для визначення базового місяця для проведення індексації доходів необхідно обрати місяць, у якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових.
Колегія суддів зазначає, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08 листопада 2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №825/1832/18, від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18 та від 07 серпня 2019 року у справі №825/694/17.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі №9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд 1-ї інстанції дійшов помилкового висновку, що нарахування та виплата індексації позивачу підлягає з 17.06.2015 року, а не з 01 грудня 2015 року, як встановлено вищенаведеними правовими нормами.
Отже, рішення суду 1-ї інстанції у цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за період до 01 грудня 2015 року.
Стосовно частини позовних вимог за період з 01.03.2018 року апеляційний суд зазначає наступне.
З 1 грудня 2015 року в абзацах 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 по суті йде мова про поняття індексації-різниці, право на яку виникає тільки тоді, коли у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) розмір доходу менший суми можливої індексації, визначеної в цьому місяці.
У контексті наведеного, суд зазначає, що термін “індексація-різниці” фактично запроваджений Верховним Судом у постанові від 23.03.2023р. у справі №400/3826/21, як позначення другого виду індексації грошового забезпечення право на яку виникає на підставі абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078.
Як зазначено Верховним Судом у пункті 102 постанови у вказаній справі, з огляду на абзац 4 пункту 5 Порядку №1078 позивач має право на отримання суми індексації-різниці за умови, якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року.
Верховний Суд у пункті 106 вказаної постанови виснував, що розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року.
Так, Верховний Суд у пункті 108 тієї ж постанови дійшов висновку, що якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року (Б), то це є підставою для нарахування й виплати позивачу індексації-різниці до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби.
Системний аналіз пункту 1, абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дає підстави зробити висновок, що нарахування й виплата суми індексації-різниці мають щомісячний фіксований характер, гарантуються законом і є обов`язковими для підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності і господарювання, а також для фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.03.2023 по справі № 400/3826/21, від 28 серпня 2023 року по справі № 420/17338/22, від 28 серпня 2023 року по справі № 420/17338/22, від 29 березня 2023 року у справі №380/5493/21, від 06 квітня 2023 року у справі №420/11424/21.
Судом встановлено, що у березні 2018 року величина приросту індексу споживчих цін становила 253,3%, сума нарахованої індексації - 4463 грн. 15 коп. (1762,00*253,3)/100.
За наведеними розрахунками, з урахуванням актуальної практики Верховного Суду, сума можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018 року складала 1762 грн*253,30%= 4 463,15 грн.
Відповідно до довідки про види грошового забезпечення ОСОБА_1 , грошовий дохід позивача не збільшився порівняно з лютим 2018 року, не дивлячись на зростання посадового окладу. Тобто, підвищення доходу дорівнює нулю.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції, що відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку №1078 сума належної позивачу щомісячної індексації-різниці розраховується як різниця між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу, а саме: 4463,15 грн - 0 грн = 4463,15 грн.
Стосовно частини позовних вимог про компенсацію витрат на відрядження, колегія судді зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
Згідно з вимогами абз.2 ст.12 цього Закону у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до ч. 6 ст. 14 Закону при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною 9 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що витрати, пов`язані з перевезенням військовослужбовців та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом, бронюванням місць у готелях при направленні військовослужбовців у відрядження, відшкодовуються за рахунок коштів Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 13 Постанови КМУ від 2 лютого 2011 р. №98 "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" визначено, що особливості направлення у відрядження військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, працівників Національного антикорупційного бюро, працівників Державного бюро розслідувань визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Національним антикорупційним бюро, Державним бюро розслідувань, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.
Порядок направлення військовослужбовців у відрядження в межах України визначений наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 №105 "Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України" (далі - Інструкція № 105).
Відповідно до п.1.1 Інструкції службовим відрядженням вважається направлення військовослужбовців за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).
Рішення командира частини щодо направлення військовослужбовця у відрядження оформляється виключно наказом, в якому зазначаються: пункт призначення, найменування військової частини, куди відряджається військовий, терміни та мета відрядження. На підставі виданого наказу оформлюється посвідчення про відрядження.
Пунктом 6 вказаної Інструкції №105 передбачено, що військова частина (установа, організація), що відряджає військовослужбовця, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час відрядження (авансом). Аванс відрядженому військовослужбовцю перераховується в безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток.
Пунктом 7 Інструкції №105 передбачено, що днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу з населеного пункту місця проходження служби відрядженого військовослужбовця, а днем прибуття з відрядження - день прибуття транспортного засобу до населеного пункту місця проходження служби відрядженого військовослужбовця.
Відрядженому військовослужбовцю перед від`їздом у відрядження видається грошовий аванс у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати. Після повернення з відрядження військовослужбовець зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню військовослужбовцем до каси або зарахуванню на відповідний рахунок у встановленому законодавством порядку. Разом із звітом подаються документи в оригіналі, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат (п. 17 Інструкції №105).
Відповідно до п.12 вказаної Інструкції, військова частина (установа, організація) за наявності підтвердних документів (в оригіналі) відшкодовує в межах граничних сум витрати на найм житлового приміщення, затверджених Постановою КМУ від 02 лютою 2011року №98, витрати відрядженим військовослужбовцям на найм житлового приміщення з розрахунку вартості одного місця в готелі (мотелі), іншому житловому приміщенні за кожну добу такого проживання з урахуванням включених до рахунків на оплату вартості проживання витрат на користування телефоном, холодильником, телевізором та інших витрат.
Пунктом 13 Інструкції №105 передбачено, що витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.
Окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту (п.10 Інструкції №105).
За кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених Постановою КМУ від 02 лютого 2011 року №98 (п.11 Інструкції № 105).
Згідно додатку №1 до Постанови КМУ від 02.02.2011 №98 затверджені суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів. Вартість добових витрат в межах України за період 01.10.2015 - 13.01.2016 складала 30 грн, з 05.04.2017 по день звільнення позивача зі служби - 60 грн.
Пунктом 20 Інструкції №105 передбачено, що виплата добових та відшкодування витрат на найм житлового приміщення здійснюються за наявності на посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них).
З матеріалів справи вбачається, що позивач перебував у службовому відрядженні в районі проведення АТО в період з 01.10.2015 по 13.01.2016 строком 105 календарних днів.
Також, перебував у службовому відрядженні у військовій частині НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ) в період з 31.07.2018 по 01.09.2018 строком 33 календарних дні.
Крім того, позивачу не було відшкодовано витрати на проживання у м.Харків під час службового відрядження у НЮАУ ім.Ярослава Мудрого, в період з 27.02.2017 по 16.03.2017, у розмірі 444,40 грн. згідно квитанцій №2649 від 15.03.2017 (а.с.26). Зазначена квитанція є фіскальним документом, а отже спростовує доводи відповідача щодо ненадання позивачем доказів понесення цих витрат.
Отже, слід дійти висновку, що позивач має право на виплату добових за час перебування у відрядженнях у періоди з 01.10.2015 по 13.01.2016 (105 днів) та з 31.07.2018 по 01.09.2018 (33 дні), що складає загалом 138 дні, а також підлягає відшкодуванню компенсація за проживання під час відрядження у НЮАУ ім.Ярослава Мудрого.
Доказів виплати позивачу добових за вказані періоди відрядження та компенсації за проживання під час відрядження відповідач суду не надав.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності ВЧ щодо не нарахування добових та компенсації за проживання за час перебування у відрядженнях та зобов`язання ВЧ нарахувати та виплатити позивачу відповідні добові - всього 138 днів, та компенсації за проживання під час відрядження у сумі 440,40 гривень – є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Резюмуючи усе вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції неправильно надана оцінка фактичним обставинам справи та допущено порушення норм матеріального та процесуального права в частині, що призвело до неправильного вирішення справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби з 17.06.2015 року по 30.11.2015 року та зобов`язання здійснити таку виплату, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В іншій частині рішення суду 1-ї інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року в частині позовних вимог щодо не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби за період 17.06.2015 року по 30.11.2015 року – скасувати.
Прийняти у цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		А.Г. Федусик	
Судді	  	Г.В. Семенюк   О.І. Шляхтицький