КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 756/11283/25
номер провадження: 22-ц/824/4625/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року у складі судді Шролик І.С., у справі за позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 є споживачем послуг за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач зазначав, що відповідачці надавалися послуги з централізованого опалення, теплової енергії та постачання гарячої води, проте вона своєчасно не сплачувала за спожиті послуги, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 30 червня 2025 року становить 194 885 грн 11 коп.
Надання послуг здійснювалося на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, який опублікований у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511). 
У свою чергу, відповідачка від послуг централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у встановленому законодавством порядку не відмовлялась. 
З урахуванням наведеного, КП «Київтеплоенерго» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги станом на 30 червня 2025 року у загальному розмірі 194 885 грн 11 коп., з яких: 
заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 15 417 грн 39 коп.;
інфляційна складова боргу у розмірі 2 667 грн 19 коп., три відсотки річних у розмірі 653 грн 87 коп.; 
заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з гарячого водопостачання у розмірі 19 799 грн 13 коп.; 
інфляційна складова боргу у розмірі 3 425 грн 24 коп., три відсотки річних у розмірі 839 грн 73 коп.;
заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 16 730 грн 25 коп.;
інфляційна складова боргу у розмірі 2 894 грн 30 коп. й три відсотки річних у розмірі 709 грн 55 коп.;
заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 55 812 грн 21 коп.; 
інфляційна складова боргу у розмірі 9 655 грн 51 коп., три відсотки річних у розмірі 2 367 грн 08 коп.;
заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року по 30 червня 2025 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 21 160 грн 90 коп.;
інфляційна складова боргу у розмірі 2 928 грн 10 грн., три відсотки річних у розмірі 706 грн 47 коп. та пеня у розмірі 859 грн 53 коп.; 
заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року по 30 червня 2025 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 29 246 грн 32 коп.; 
інфляційна складова боргу у розмірі 4353,77 грн., три відсотки річних у розмірі 1 047 грн 51 коп. та пеня у розмірі 1 274 грн 47 коп.; 
заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 477 грн 24 коп.;
заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 783 грн 75 коп.; 
заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 75 грн 60 коп.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року позовні вимоги КП «Київтеплоенерго» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за надані послуги за період з 02 квітня 2017 року по 30 червня 2025 року у розмірі 171 708 грн 88 коп. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 667 грн 90 коп.
Рішення суду мотивоване тим, що КП «Київтеплоенерго» довело факт надання ОСОБА_1 послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води та теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , а також наявність простроченої заборгованості станом на 30 червня 2025 року. Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення заборгованості за період з 02 квітня 2017 року по 30 червня 2025 року, що включає основний борг за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за відповідні періоди, заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, плату за обслуговування вузла комерційного обліку, а також інфляційні втрати, три відсотки річних і пеню, нараховані у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання. З огляду на доведеність цих вимог та відсутність належного їх спростування з боку відповідачки, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення 171 708 грн 88 коп. - сукупної заборгованості, компенсаційних виплат та пені.
У задоволенні вимог в частині заборгованості, що утворилася до 02 квітня 2017 року (10 293 грн 33 коп. - за опалення та 9 055 грн 55 коп. - за гарячу воду) судом першої інстанції відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно визнав доведеним факт існування розміру заборгованості у сумі 171 708 грн 88 коп. за період з 02 квітня 2017 року по 30 червня 2025 року, поклавши в основу рішення неналежні докази. Зазначає, що позивач надав лише ксерокопії документів, які не засвідчені належним чином, а розрахунки заборгованості не підписані уповноваженими особами та не містять печатки підприємства, тоді як оригінали судом не витребувані та не досліджені.
Вказує, що між нею та КП «Київтеплоенерго» письмовий договір про надання житлово-комунальних послуг не укладався, а посилання позивача на опублікування публічного договору в газеті «Хрещатик» не підтверджує виникнення саме у неї обов`язку зі сплати заборгованості.
Також зазначає, що позивач не довів належність права вимоги, оскільки договір відступлення права вимоги №602-18 від 11 жовтня 2018 року поданий без додатків із переліком боржників та без оригіналу, що унеможливлює встановлення факту включення її до числа споживачів, щодо яких передано право вимоги.
Крім того звертає увагу, що у розрахунках та доводах позивача містяться посилання на інших осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не є сторонами у даній справі, що, на її думку, свідчить про використання розрахунків з іншої справи та помилковість визначення боржника.
Звертає увагу, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є необґрунтованим, оскільки у ньому відсутній детальний помісячний розрахунок, не зазначено спосіб визначення обсягу споживання (за показниками лічильника чи за нормативом), не наведено формули нарахування інфляційної складової та 3 % річних, а також не надано доказів перевірки, опломбування та передачі показників лічильника гарячої води.
Зазначає, що позивачем не вказано, яким чином визначався обсяг споживання гарячої води у періоди, коли показники лічильника не передавалися, та чи здійснювалося нарахування за середніми показниками або за кількістю зареєстрованих осіб.
Стверджує, що нарахування здійснювалися виходячи з кількості семи зареєстрованих осіб, тоді як відповідно до витягу з реєстру територіальної громади у квартирі у період з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року було зареєстровано п`ять осіб, що, на її думку, призвело до завищення розміру заборгованості.
Також зазначає, що вона фактично тривалий час у квартирі не проживала, показники лічильника не передавала, а позивач не довів реальний обсяг споживання послуг.
Вказує, що заборгованість у значній частині сформована за період 2015-2018 років, при цьому строк позовної давності сплив у липні 2018 року, а право вимоги за договором відступлення виникло 11 жовтня 2018 року, тоді як з позовом до суду позивач звернувся лише 14 липня 2025 року.
Також зазначає, що у 2020 році в Україні було введено карантин у зв`язку з поширенням COVID-19, а з 24 лютого 2022 року - воєнний стан, у зв`язку з чим вона не мала можливості з`ясувати розрахунки та врегулювати спір, при цьому позивач жодних претензій чи вимог про погашення заборгованості не направляв.
Вказує на безпідставність стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, оскільки у період дії воєнного стану законодавством заборонено нарахування та стягнення штрафних санкцій і додаткових платежів за житлово-комунальні послуги.
Крім того зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки її доводам, викладеним у відзиві, не витребував належні докази та не залишив позов без руху, попри недоліки доказової бази, чим порушив вимоги процесуального закону.
Позивач КП «Київтеплоенерго» не скористалось своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони повідомлені судом апеляційної інстанції про судове засідання, призначене на 17 лютого 2026 року на 11 год 30 хв., завчасно, належним чином в установленому законом порядку, проте у судове засідання не з`явились, причину неявки суду не повідомили.
Позивач КП «Київтеплоенерго» отримало судову повістку про виклик до суду (призначеного на 17 лютого 2026 року) до електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» 25 грудня 2025 року, що підтверджується звітом про направлення вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (а.с.99-100). 
Відповідач ОСОБА_1 про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлялась шляхом направлення судової повістки на офіційну адресу її зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 . Однак 19 січня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду повернувся конверт із судовою повісткою, направленою на адресу місця проживання ОСОБА_1 , з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.98, 102-103).
Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до пунктів 2, 3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
За таких обставин сторони у справі вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи.
Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку сторін у справі такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Статтею 76 ЦПК Українивстановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладеного договір № 602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.
Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. 
У зв`язку з чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Установлено, що мешканцям будинку по АДРЕСА_3 , в якому розташована квартира відповідачки №52, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води надаються КП «Київтеплоенерго».
Таке надання послуг здійснювалося на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Правилами, який опублікований у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511).
Згідно ч.1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
У відповідності до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений в п.5 ч.2 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Отже, згідно з наведеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем.
Установлено, що відповідачка ОСОБА_1 від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством не відмовлялась та не відключалась.
Також у справі відсутні докази, що ОСОБА_1 зверталася до КП «Київтеплоенерго» чи компетентних державних органів із скаргами про те, відповідачем такі послуги не надаються або надаються неналежної якості. 
Водночас факт ненадання послуги або зниження якості наданої послуги (що є порушенням умов договору у розумінні ст. ст. 526, 530 ЦК України) повинен бути зафіксований належним чином.
Враховуючи те, що КП «Київтеплоенерго» надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачу, який отримував вказані послуги і користувався ними за адресою: АДРЕСА_1 , тому у відповідачки ОСОБА_1 , як споживача, виник обов`язок щодо оплати цих послуг.
Установлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконує свій обов`язок щодо повної та своєчасної оплати за спожиті послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, теплової енергії, які надає КП «Київтеплоенерго». 
З наданих КП «Київтеплоенерго» розрахунків заборгованості вбачається, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , у загальному розмірі 194 885 грн 11 коп., що виникла станом на 30 червня 2025 року, з яких: заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 15 417 грн 39 коп.; інфляційна складова боргу у розмірі 2 667 грн 19 коп., три відсотки річних у розмірі 653 грн 87 коп.; заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з гарячого водопостачання у розмірі 19 799 грн 13 коп.; інфляційна складова боргу у розмірі 3 425 грн 24 коп., три відсотки річних у розмірі 839 грн 73 коп.; заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 16 730 грн 25 коп.; інфляційна складова боргу - 2 894 грн 30 коп. й три відсотки річних -709 грн 55 коп.; заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води 55 812 грн 21 коп.; інфляційна складова боргу - 9 655 грн 51 коп., три відсотки річних - 2 367 грн 08 коп.; заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року по 30 червня 2025 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 21 160 грн 90 коп.; інфляційна складова боргу - 2 928 грн 10 грн., три відсотки річних - 706 грн 47 коп., пеня - 859 грн 53 коп.; заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року по 30 червня 2025 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 29 246 грн 32 коп.; інфляційна складова боргу - 4353 грн 77 коп., три відсотки річних - 1 047 грн 51 коп., пеня - 1 274 грн 47 коп.; заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 477 грн 24 коп.; заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 783 грн 75 коп.; заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 75 грн 60 коп. (а.с.9-23).
Відповідачка не спростувала правильність наведених вище розрахунків та власного контррозрахунку суду не надала.
У відзиві на позов відповідачка ОСОБА_1 заявила клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до заявлених вимог КП «Київтеплоенерго».
Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1 та 5 ст.261 ЦК України).
Аналіз змісту ст.ст.256, 257, 261 ЦК України дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) вказала, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст.ст. 263 та 264 ЦК України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон №540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом №540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон №2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон №2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року №3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон №3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон №3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Аналогічні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25).
Враховуючи, що пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України перебіг строку позовної давності продовжено на строк дії карантину, внесені до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зміни набули чинності з 02 квітня 2020 року, відповідно не є пропущеним строк позовної давності щодо платежів, строк сплати яких станом на 02 квітня 2017 року не завершився.
КП «Київтеплоенерго» звернулося до суду з позовом 29 липня 2025 року, у зв`язку з чим загальна позовна давність у три роки підлягає обчисленню з урахуванням спеціальних правил, запроваджених законодавцем у період карантину та воєнного стану. 
З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги КП «Київтеплоенерго» у частині платежів, строк сплати яких станом на 02 квітня 2017 року, ще не завершився, пред`явлені в межах позовної давності, а тому підлягали розгляду та могли бути задоволені за умови доведеності їх розміру.
Водночас щодо вимог за період до 02 квітня 2017 року наявні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. Так, із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на квітень 2017 року вже існувала заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 10 293 грн 33 коп. та за послуги з гарячого водопостачання у розмірі 9 055 грн 55 коп. Вимоги про стягнення саме цієї заборгованості виходять за межі позовної давності, про застосування якої відповідачка заявляла, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у цій частині позову. 
У період з 02 квітня 2017 року до 01 травня 2018 року заборгованість ОСОБА_4 за послуги з центрального опалення складає 5 124 грн 06 коп., за послуги з центрального гарячого водопостачання - 10 743 грн 58 грн.; інфляційне збільшення розміру заборгованості становить - 3 046 грн 59 коп., три проценти річних - 712 грн 09 коп.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов підлягає задоволенню лише в частині вимог, які охоплюються періодом з 02 квітня 2017 року та заявлені в межах позовної давності. При цьому доведено обґрунтованість заявленої до стягнення з відповідачки суми боргу у розмірі 141 153 грн 91 коп., яка складається із: 5 124 грн 06 коп. - за послуги з централізованого опалення та 10 743 грн 58 коп. - за послуги з гарячого водопостачання за період з 02 квітня 2017 року до 01 травня 2018 року; 3 046 грн 59 коп. - інфляційних втрат і 712 грн 09 коп. - трьох процентів річних за цей період; 16 730 грн 25 коп. - за послуги з централізованого опалення та 55 812 грн 21 коп. - за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року; 21 160 грн 90 коп. за послуги з постачання теплової енергії та 29 246 грн 32 коп. - за послуги з постачання гарячої води за період з 01 листопада 2021 року по 30 червня 2025 року; 1 477 грн 24 коп. і 783 грн 75 коп. плати за абонентське обслуговування відповідних послуг та 75 грн 60 коп. - плати за обслуговування вузла комерційного обліку. 
Зазначені вимоги охоплюються межами позовної давності, обчисленої з урахуванням її продовження та зупинення в період дії карантину та воєнного стану, а відтак правомірно визнані судом першої інстанції такими, що підлягають задоволенню.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
Оскільки відповідачка допустила прострочення виконання грошового зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати наданих житлово-комунальних послуг, що відповідно до ст.ст.610, 612 ЦК України є порушенням зобов`язання, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував положення ст.625 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача компенсаційних виплат у вигляді трьох процентів річних у розмірі 5 542 грн 70 коп. та інфляційних втрат у розмірі 22 878 грн 27 коп., які підтверджені належним розрахунком і відповідачкою не спростовані.
При цьому, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги заперечення ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних, інфляційної складової боргу та пені з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206, виходячи із такого.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05 березня 2022 року, на період воєнного стану заборонено нарахування та стягнення пені, штрафів, інфляційних нарахувань та процентів річних за несвоєчасну або неповну оплату за житлово-комунальні послуги. Це означає, що, незважаючи на заборгованість, комунальні служби не мають права нараховувати додаткові суми за прострочення платежів.
У подальшому постановою Кабінету Міністрів України № 1405 від 29 грудня 2023 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово-комунальних послуг, внесено зміни в пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», викладено в редакції: Установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 року № 285).
У даній справі нарахування трьох процентів річних, інфляційних втрат та пені здійснено за період з 01 січня 2024 року по 30 червня 2025 року, а територія міста Києва у цей час не відносилась до територій, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 206 як такі, на яких заборонено застосування відповідних санкцій. За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив заперечення відповідачки та правильно визнав нарахування зазначених сум правомірним.
Згідно зі ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов`язання.
Відповідно до ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до п.10 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг.
У разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу (ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка, користуючись житлово-комунальними послугами, належним чином не виконувала обов`язок щодо їх оплати, у зв`язку з чим допустила прострочення грошового зобов`язання. З огляду на те, що розрахунок пені у сумі 2 134 грн 00 коп. відповідачкою не спростований, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про її стягнення.
Отже, з урахуванням установлених фактичних обставин справи, належної оцінки наданих доказів та правильного застосування норм матеріального і процесуального права, суд першої інстанції дійшов законного й обґрунтованого висновку про наявність фактичних і правових підстав для часткового задоволення позову та стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за надані послуги за період з 02 квітня 2017 року по 30 червня 2025 року у розмірі 171 708 грн 88 коп. 
Всупереч доводів апеляційної скарги, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів (довідки про кількість зареєстрованих осіб в квартирі), оскільки відповідачка, у порушення вимог ст.84 ЦПК України, не надала суду докази, що вона зверталась до уповноважених органів та їй було відмовлено у видачі витребуваних документів (інформації), і що вона самостійно не може отримати зазначені докази. 
При цьому у наданому КП «Київтеплоенерго» розрахунку відсутня інформація про нарахування заборгованості за спожиті послуги на кількість зареєстрованих 7 осіб, а наявність даної інформації в рахунку-повідомленні, які надані відповідачкою, не мають правового значення для вирішення спірного питання. Також як вбачається з рахунку-повідомлення від 01 жовтня 2020 року, який наданий відповідачкою, нарахування заборгованості за споживання централізованого гарячого водопостачання відбувається за показами лічильника, а тому суд першої інстанції правильно вказав, що зазначення кількості зареєстрованих осіб - 7, жодним чином не впливає на обсяг заборгованості, який нараховується за показами лічильника. Так само нарахування заборгованості відбувається за 2021 рік, що відображено у рахунку-повідомленні.
Що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції в мотивувальні частині оскаржуваного рішення зазначив осіб, які не є учасниками справи (ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ), то вказана обставина не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції, оскільки це є опискою, яка може бути виправлена судом першої інстанції у порядку, передбаченому ст.269 ЦПК України. Вказана описка не призвела до неправильного вирішення справи та не впливає на правосудність чи неможливість виконання оскаржуваного судового рішення.
При цьому колегія суддів враховує, що згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (рішення ЄСПЛ у справі «Волчлі проти Франції», ТОВ «Фріда» проти України»).
Правовий аналіз наведеного свідчить про те, що не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи. Скасування судового рішення лише з підстав встановлення факту процесуального порушення, яке жодним чином не вплинуло та не могло вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення є нічим іншим ніж проявом правового пуризму (див. постанову Верховного Суду від 19 червня 2025 року у справі № 916/302/16
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову частково.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Датою постанови апеляційного суду є дата складення повного її тексту, оскільки справа розглянута за відсутності учасників справи без проголошення скороченого судового рішення (вступної та резолютивної частин) та в цьому випадку підлягають застосуванню положення другого речення ч.5 ст.268 ЦПК України, якою передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: