ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/283/22 Суддя (судді) першої інстанції: І.В. Тихонов

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,
суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної казначейської служби України, в якому просить суд:
- визнати неправомірними дії Державної казначейської служби України, як суб`єкта владних повноважень щодо невиконання судових рішень по справах № 757/31361/14-ц та № 757/10296/16-ц;
- зобов`язати Державну казначейську службу України негайно перерахувати кошти на рахунок стягувача згідно виконавчих документів по справах № 757/31361/14-ц, №757/10296/16-ц у сумі 77 620,94 грн;
- нарахувати і сплатити ОСОБА_1 компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду за порушення трьохмісячного строку виконання судових рішень за весь час прострочення з 27.01.2018 до 31.12.2021 (справа №757/31361/14-ц) та з 26.04.2018 до 31.12.2021 (справа № 757/10296/16-ц) у сумі 8788, 34 грн.
Позов мотивовано тим, що у Державній казначейській службі України на обліку за бюджетною програмою «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» знаходяться виконавчі листи Печерського районного суду м. Києва по справі 757/31361/14-ц від 27.10.2017 та по справі № 757/10296/16-ц від 26.01.2018 про стягнення на користь позивача коштів з Державного підприємства «Київський науково-дослідний інститут «Буран» на суму 30 367,94 грн та 47 253,00 грн відповідно. 
Зазначає, що посилання Державної казначейської служби України на те, що погашення заборгованості за бюджетною програмою буде здійснюватися в порядку черговості та залежати від суми коштів, передбачених в законі про Державний бюджет України на відповідний рік є незаконним і не відповідає нормам чинного законодавства України.
Позивач зазначив, що відповідно до ч. 1-3 статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду до фактичної дати виплати заборгованості, тобто відповідач повинен виплатити позивачу компенсації - 3 відсотка річних від несплаченої суми заборгованості:
за виконавчим документом по справі № 757/31361/14-ц - починаючи з 27.01.2018 до 31.12.2021 (дати подачі даного позову) з несплаченої суми заборгованості у сумі 30 367, 94 грн (3% річних за 1431 день) - 3 564, 62 грн;
за виконавчим документом по справі № 757/10296/16-ц - починаючи з 26.04.2018 до 31.12.2021 (дати подачі даного позову) з несплаченої суми заборгованості у сумі 47 253, 00 грн (3% річних за 1346 днів) - 5 223, 72 грн.
Всього за вказаними виконавчими документами підлягають виплаті компенсації у сумі 8 788, 34 грн.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 26 червня 2025 року та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що положення постанови №845 від 03.08.2011 не може слугувати достатньою правовою підставою для порушення законодавчо встановленого строку виконання судового рішення і є незаконним.
Вважає, що необґрунтовано тривала затримка у виконанні Державною казначейською службою України обов`язкових для виконання судових рішень №757/31361/14-ц, №757/10296/16-ц, що набрали законної сили, щодо виплати позивачу коштів у строки встановлені законом, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном. 
Посилаючись на такі та інші аргументи, позивач просить задовольнити апеляційну скаргу.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.09.2025 відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , встановлено строк до 24.09.2025 для надання відзиву іншому учаснику процесу. Іншою ухвалою від 21.10.2025 призначено розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши повноту встановлення Донецьким окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на виконанні в Державній казначейській службі України за бюджетною програмою «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», знаходяться виконавчі листи Печерського районного суду м. Києва по справі 757/31361/14-ц від 27.10.2017 та по справі № 757/10296/16-ц від 26.01.2018 про стягнення на користь позивача коштів з Державного підприємства «Київський науково-дослідний інститут «Буран» на суму 30367,94 грн та 47 253,00 грн на загальну суму 77 620,94 грн.
Позивач 25.11.2021 надіслав запит до Державної казначейської служби України в порядку Закону України «Про інформацію» про причину невиконання судових рішень у вищевказаних справах.
Листом від 09.12.2021 № 5-11-11/25906 Державна казначейська служба України повідомила, що у Казначействі на обліку за бюджетною прогрмою «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» по другій черзі заборгованості знаходяться виконавчі листи Печерського районного суду м. Києва по справі №757/31361/14-ц, №757/10296/16-ц про стягнення коштів з ДП "Київський науково-дослідний інститут "Буран". Неможливо спрогнозувати конкретну дату виплати держказначейством позивачу заборгованості по вказаних виконавчих листах.
Не погоджуючись із діями відповідача, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що бездіяльність Казначейства не може бути визнана у повній мірі, оскільки незалежні фактори (а саме нестача бюджетних асигнувань) становлять перешкоди у виконанні виконавчих листів.
Таким чином, вимоги позивача про визнання протиправними дій Казначейства є безпідставними та необґрунтованими, оскільки виконавчі листи у справі 757/31361/14-ц, № 757/10296/16-ц знаходиться на виконанні в Казначействі за бюджетною програмою КПКВК 3504040 та будуть виконані в порядку черговості та в межах бюджетних асигнувань.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI (далі - Закон №4901-VI,), який набрав чинності 01 січня 2013 року держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Частиною другою, четвертою статті 3 Закону № 4901-VI обумовлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 4901-VI заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.
Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
З метою реалізації пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 4901-VI постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440 (набрала чинності 23.09.2014) затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (далі - Порядок № 440), пунктом 2 якого передбачено, що боржник - це зазначений у рішенні суду або виконавчому документі суб`єкт, який повинен сплатити кошти або вчинити інші дії майнового характеру щодо особи, на користь чи в інтересах якої ухвалено це рішення.
Згідно п.20 Порядку №440 погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845.
Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45) затверджений Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.
Згідно п.3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Відповідно по п.4 Порядку органи Казначейства:
1) забезпечують у випадках, передбачених цим Порядком, зберігання виконавчих документів та ведення їх обліку. Після виконання виконавчого документа суду в повному обсязі такий документ повертається до суду з відміткою про його виконання;
2) вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку;
3) розглядають письмові звернення (вимоги) осіб, які беруть участь у справі, щодо виконання виконавчих документів, а також звернення (вимоги) прокурорів.
Згідно п. 47-50 Порядку безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих:
1) органом Казначейства:
документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником;
інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника;
2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.
Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.
У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.
Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України.
У цьому контексті колегія суддів зауважує, що встановлений частиною четвертою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» строк перерахування коштів стягувачу є імперативним, а його недодержання є порушенням гарантій держави щодо виконання судових рішень. У будь-якому разі, черговість здійснення перерахування коштів стягувачу за рішенням суду повинна узгоджуватися з такими приписами закону й рішення судів можуть виконуватися за чергою, однак у тримісячний строк.
Такий висновок наведений у постановах Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 160/6770/19 та від 21 лютого 2023 року у справі № 500/5748/21, від 29 травня 2025 року у справі №580/3002/23.
Враховуючи вказані норми, колегія суддів вважає, що тримісячний строк, визначений частиною четвертою статті 3 Закону № 4901-VI та пунктом 48 Порядку № 845, для перерахування коштів позивачеві, був порушений Державною казначейською службою України.
Зі змісту пункту 49 Порядку №845 випливає, що у разі необхідності у додаткових коштах понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає до Міністерства фінансів України пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України протягом 10 днів з дня надходження відповідних виконавчих документів для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету.
Приписи цього пункту вимагають направлення до Міністерства фінансів України пропозицій щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України після надходження кожного виконавчого документа від кожного стягувача, а тому належним доказом виконання зазначених приписів може бути лише відповідне звернення до Міністерства фінансів України, направлене із дотримання строку, встановленого Порядком №845.
Аналогічний висновок щодо тлумачення частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», абзацу другого пункту 48 Порядку №845 викладений у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2018 року у справі №826/7371/15, від 4 вересня 2020 року у справі №640/5757/19, від 29 квітня 2021 року у справі №826/13511/17 і підстави для відступу від нього відсутні.
З матеріалів справи вбачається, що, виходячи із недостатнього фінансування програми КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», відповідачем направлялись листи-пропозиції до Міністерства фінансів України щодо підготовки бюджетних запитів до проекту державного бюджету на 2019 рік та проекту прогнозу державного бюджету на 2020-2021 роки; щодо підготовки бюджетних запитів на 2020-2022 роки; щодо надання уточнених бюджетних запитів на 2021-2023 роки; (а.с.26-29); щодо збільшення бюджетних призначень за КПКВК 3504040 (а.с.32-43).
Однак за насідком їх дослідження, колегія суддів зазначає, що вказані листи містять тільки загальну інформацію про суму коштів, яких на вистачає на виконання рішень судів. 
Отже, відповідачем не доведено дотримання п. 49 Порядку № 845, а саме подання у 10-ти денний строк з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.
Колегія суддів погоджується з твердженням позивача про тривалу бездіяльність відповідача щодо невиконання виконавчих листів Печерського районного суду м. Києва по справі 757/31361/14-ц від 27.10.2017 та по справі № 757/10296/16-ц від 26.01.2018 про стягнення на користь позивача коштів з Державного підприємства «Київський науково-дослідний інститут «Буран» на суму 30 367, 94 грн та 47 253, 00 грн відповідно, оскільки строк, визначений пунктом 48 Порядку № 845 для перерахування коштів стягувачу порушений Державною казначейською службою України. Доказів протилежного, відповідачем не надано, як суду першої, так і апеляційної інстанції.
Щодо посилання відповідача на можливість виконання судового рішення виключно в межах передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік суми та у порядку черговості надходження виконавчих документів, то колегія суддів зазначає, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду.
Так, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», заява №18357/91, пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява №22774/93, пункт 66).
Державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду (рішення від 17 січня 2006 року у справі «Гордєєви і Гурбик проти України», заяви №№27370/03 і 30049/04, пункт 25).
Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1 (рішення від 29 червня 2004 року у справі «Войтенко проти України», заява №18966/02, пункт 53).
Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.
Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Вказане свідчить про те, що орган державної влади повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
На основі викладеного колегія суддів вважає, що обставина відсутності у відповідача бюджетних коштів за відповідною бюджетною програмою та наявність значної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні в органах Казначейства, не може слугувати підставою для невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача.
Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов, зокрема, у постанові від 16 квітня 2020 року у справі №818/1814/17, від 3 лютого 2021 року у справі №812/413/18 та постанові від 21 лютого 2023 року у справі №500/5748/21 і підстави робити інші висновки у розглядуваному спорі відсутні.
Виходячи із зазначеного, відповідач у порушення вимог Конституції України та Закону України «Про гарантії виконання судових рішень» не виконав рішення суду, що набрало законної сили, та не намагався вчинити дії щодо його виконання, тому позовні вимоги щодо визнання неправомірними дій Державної казначейської служби України, як суб`єкта владних повноважень щодо невиконання судових рішень по справах №757/31361/14-ц та №757/10296/16-ц є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача негайно перерахувати кошти на рахунок стягувача згідно виконавчих документів по справах № 757/31361/14-ц, №757/10296/16-ц у сумі 77 620, 94 грн, колегія суддів зазначає, що відповідач на підставі закону має обов`язок здійснити виконання виконавчих листів. Тому додаткове накладення на відповідача подібного обов`язку на підставі рішення суду, як про це просить позивач, є необґрунтованим.
До цього ж, порядок погашення заборгованості за виконавчим документом, виконання якого гарантується державою, визначений законодавством. Натомість заявлена позивачкою вимога про виконання виконавчих листів шляхом перерахування на її користь коштів йде у розріз із цим порядком і по своїй суті спрямована на зміну способу і порядку виконання рішення Печерського районного суду від 20.03.2015 у справі №№757/31361/14-ц та від 29.09.2016 у справі №757/10296/16-ц, а тому така позовна вимога не може бути задоволена. 
У п. 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право суду захистити право позивача в інший спосіб, аніж це передбачено у попередніх пунктах цієї норми, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав.
Також згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом зазначеної норми це право суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав. Тобто процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.
Колегія суддів зазначає, що повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява. 
Отже, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та з метою захисту порушеного права приходить до висновку про наявність підстав зобов`язати Державну казначейську службу України вчинити дії на виконання виконавчих листів Печерського районного суду м. Києва по справі 757/31361/14-ц від 27.10.2017 та по справі № 757/10296/16-ц від 26.01.2018 про стягнення на користь позивача коштів з Державного підприємства «Київський науково-дослідний інститут «Буран» на суму 30 367, 94 грн та 47 253, 00 грн відповідно. 
Щодо позовної вимоги про нарахування і сплату позивачці компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду за порушення трьохмісячного строку виконання судових рішень за весь час прострочення з 27.01.2018 до 31.12.2021 (справа №757/31361/14-ц) та з 26.04.2018 до 31.12.2021 (справа № 757/10296/16-ц) у сумі 8788, 34 грн, судова колегія зазначає таке.
Згідно приписів статті 5 Закону України 4901-VI у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині 4 статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Відповідно до приписів пункту 50 Порядку №845 Компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів:
Казначейством, якщо боржником є державний орган;
державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку.
Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів за черговістю надходження таких заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №4901-VI.
Згідно пункту 51 Порядку №845 у рішенні (постанові) про виплату компенсації зазначаються:
назва і дата видачі виконавчого документа, найменування органу, що його видав;
повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), код згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для юридичних осіб), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серія і номер паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття такого номера, реквізити рахунків стягувача і боржника;
дата надходження документів та відомостей, необхідних для перерахування коштів, дата закінчення встановленого законом строку для перерахування коштів, дата перерахування коштів стягувачу;
строк прострочення платежу;
реквізити рахунка, з якого здійснюється безспірне списання;
спосіб перерахування коштів стягувачу;
сума нарахованої компенсації.
рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства, а постанова - керівником органу державної виконавчої служби.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що після виконання рішення суду, що передбачає стягнення коштів з держави - проведення перерахування таких на рахунок стягувача, голова ДКС України повинен прийняти постанови про виплату компенсації, розрахунок якої проводиться виходячи з дати надходження виконавчих документів та дати перерахування коштів, на їх виконання.
Станом на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції, перерахування коштів позивачу на виконання рішення Печерського районного суду від 20.03.2015 у справі №№757/31361/14-ц та рішення від 29.09.2016 у справі №757/10296/16-ц, Державною казначейською службою України ще не проведено, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що право на отримання компенсації на момент розгляду справи відповідачем ще не порушене, а тому правові підстави для його захисту відсутні.
Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.
Аналогічний висновок сформовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого 2018 року у справі № П/800/526/17, від 19 квітня 2018 року у справі № П/800/570/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а та від 07 листопада 2019 року у справі №9901/227/19, у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №826/13229/16.
Наведене обумовлює відмову в задоволенні зазначеної позовної вимоги.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 317, 316, 321, 325, 328, Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року у справі №640/283/22 - скасувати, прийняти нове, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Державної казначейської служби України щодо невиконання рішень Печерського районного суду від 20 березня 2015 року у справі № 757/31361/14-ц та від 29 вересня 2016 року у справі № 757/10296/16-ц;
Зобов`язати Державну казначейську службу України вчинити дії на виконання виконавчих листів, виданих Печерським районним судом у справах №757/31361/14-ц та № 757/10296/16-ц.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев