ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2026 м. Дніпро Справа № 904/1426/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А., Іванова О.Г., розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.05.2025 у справі (суддя Бєлік В.Г.), повний текст рішення складено 28.05.2025 
за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ, в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Дніпро 
до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, 
про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від суми боргу у загальному розмірі 46 221,32 грн, -
ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

27.03.2025 через систему «Електронний суд» до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою звернулося Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - позивач) до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - відповідач).
Позов мотивований простроченням відповідачем грошового зобов`язання за договором перевезення вантажів, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 35 101,73 грн та 3% річних у розмірі 11 119,59 грн від простроченого зобов`язання за договором № 45-00190905/2020-0001 від 30.06.2020 за період з 25.09.2023 по 12.11.2024.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.05.2025 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 190,79 грн, а також витрати по сплаті судового збору у сумі 10,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що обов`язок відповідача з оплати вартості послуг виник лише після набрання законної сили рішенням у справі № 904/6823/23, яким було стягнуто основний борг, а тому прострочення тривало лише сім днів до фактичної сплати.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції АТ «Українська залізниця» оскаржує його в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського суду (далі – ЦАГС) та просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови від задоволення позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що грошове зобов`язання виникло не з моменту набрання законної сили судовим рішенням, а з умов укладеного між сторонами договору перевезення від 30.06.2020. 
Відповідно до договору та встановленого порядку розрахунків, відповідач зобов`язаний був оплатити надані у вересні 2023 року послуги (плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажу) не пізніше двох робочих днів з моменту оформлення відомостей плати та накопичувальних карток. Підписання цих документів із зауваженнями не звільняло відповідача від обов`язку оплатити послуги, а лише унеможливило автоматичне списання коштів, що і стало підставою для звернення до суду.
Апелянт наголошує, що рішення у справі № 904/6823/23 лише підтвердило факт існування та порушення грошового зобов`язання, але не породило його. Відтак прострочення виконання зобов`язання почалося з моменту, визначеного договором (після спливу двох робочих днів від дати оформлення відповідних документів у вересні–жовтні 2023 року), а не з дати набрання законної сили судовим рішенням. Незгода відповідача з нарахуваннями не змінює момент виникнення обов`язку з оплати.
Позивач посилається на положення ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких інфляційні втрати та 3 % річних є способом захисту майнового права кредитора і нараховуються за весь час прострочення грошового зобов`язання незалежно від того, чи передбачені вони договором. Також апелянт вказує на усталену практику господарських судів у подібних справах, де період прострочення обчислювався з моменту надання послуг та оформлення відповідних документів, а не з дати ухвалення або набрання чинності судовим рішенням, після перегляду яких усі вони залишені без змін (постанови ЦАГС від 22.01.2025 у справі № 904/2643/24, від 16.12.2024 у справі № 904/2745/24, від 15.04.2025 у справі № 904/792/24, від 08.04.2025 у справі № 904/3042/24…).
На думку позивача, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку щодо початку перебігу строку прострочення, що призвело до безпідставної відмови у стягненні інфляційних втрат та більшої частини 3 % річних.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» зазначає, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.05.2025 у справі № 904/1426/25 є законним і обґрунтованим, а доводи АТ «Українська залізниця» – безпідставними. 
Відповідач вказує, що позивач помилково ототожнює строк підписання накопичувальних карток і відомостей плати (два робочі дні з моменту надання послуг) зі строком виконання грошового зобов`язання. 
Договір № 45-00190905/2020-0001 передбачає оплату послуг шляхом списання коштів із попередньої оплати з особового рахунку платника, однак не встановлює конкретного строку оплати у випадку, коли документи підписані із зауваженнями або між сторонами існує спір щодо обсягу чи вартості послуг.
Відповідач посилається на Правила розрахунків за перевезення вантажів від 21.11.2000 № 644 та роз`яснення Президії ВГСУ від 29.05. 2002 № 04-5/601 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею» зі змінами від 29.09.2008 № 04-5/225, відповідно до яких у разі підписання документів із запереченнями залізниця не має права списувати спірні суми з особового рахунку, а спір підлягає врегулюванню в претензійно-позовному порядку. 
Оскільки у справі № 904/6823/23 між сторонами існував спір щодо правомірності нарахувань, який було вирішено лише рішенням суду, саме набрання законної сили цим рішенням (05.11.2024) є моментом виникнення обов`язку відповідача з оплати встановленої судом суми. До цього часу відсутні підстави вважати зобов`язання простроченим, оскільки строк його виконання не був визначений у зв`язку зі спором.
Крім того, відповідач зазначає, що за усталеною практикою Верховного Суду у спорах про стягнення плати за користування вагонами предметом доказування є факт надання послуг та наявність вини замовника у затримці вагонів, а не настання строку виконання грошового зобов`язання. 
За наявності спору щодо правових підстав і розміру нарахувань обов`язок зі сплати не може вважатися таким, що настав до вирішення спору судом.
Таким чином, на думку відповідача, суд першої інстанції обґрунтовано визначив період прострочення з 06.11.2024 по 12.11.2024 та правомірно відмовив у задоволенні решти вимог про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних. 
У зв`язку з викладеним відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Як установлено судом першої інстанції, між АТ «Українська залізниця» (далі – Позивач) та ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі – Відповідач) укладено Договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 45-00190905/2020-0001 від 30.06.2020 (далі – Договір). 
Відповідно до п. 1.1. Договору його предметом є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажних вагонів для перевезення, а також інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт), у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника, пов`язаних із цим супутніх послуг та проведення розрахунків за такі послуги. 
Згідно з п. 1.4. Договору надання послуг підтверджується накладними, накопичувальними картками, зведеними відомостями, відомостями плати за користування вагонами, відомостями плати за подавання/забирання вагонів та маневрову роботу й іншими документами.
Пунктом 2.1.4. Договору передбачено обов`язок Замовника сплачувати послуги Перевізника та інші належні платежі з сум внесеної передоплати за кодом платника, самостійно визначаючи розмір попередньої оплати та періодичність її внесення з урахуванням обсягу перевезень, вагонообігу, строку перебування вагонів за межами України та інших послуг. 
Відповідно до п. 2.1.7. Договору Відповідач зобов`язаний підписувати не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг накопичувальні картки форми ФДУ-92, відомості плати за користування вагонами форми ГУ-46, відомості плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу форми ГУ-46а, а у разі оформлення їх у паперовій формі – підписувати та повертати їх Перевізнику протягом двох робочих днів від дня пред`явлення вимоги. 
Згідно з п. 4.4. Договору Перевізник по мірі виконання перевезень відображає в особовому рахунку Замовника використання коштів за добу для оплати провізних платежів, додаткових зборів і послуг, плати за використання вагонів, штрафів, неустойки та пені.
Судом встановлено, що у вересні 2023 року Позивач надав Відповідачу послуги з перевезення власних порожніх вагонів, у зв`язку з чим було нараховано плату за користування вагонами у розмірі 319 170,96 грн (з ПДВ) та збір за зберігання вантажів у розмірі 13 353,00 грн (з ПДВ). 
Плату за користування вагонами включено до відомостей плати за користування вагонами №№ 21099082, 29099084, 30099085, 03109086, 03109087, 04109088, а збір за зберігання вантажів – до накопичувальних карток №№ 21099024, 21099025, 03109026, 03109027, 03109028, 05109030, 05109029, 05109031, 13109036.
Відповідач зазначені суми не визнав, зробив зауваження до відповідних документів та відмовився від їх сплати, у зв`язку з чим Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення основної заборгованості.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.06.2024 у справі № 904/6823/23 позов задоволено: стягнуто з Відповідача на користь Позивача плату за користування вагонами у розмірі 319 170,96 грн, збір за зберігання вантажів у розмірі 13 353,00 грн та 4 987,86 грн судового збору. 
Постановою ЦАГС від 05.11.2024 у справі № 904/6823/23 апеляційну скаргу Відповідача залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Після набрання рішенням законної сили Відповідач платіжною інструкцією № 4500043853 від 13.11.2024 сплатив 332 523,96 грн (319 170,96 грн плати за користування вагонами та 13 353,00 грн збору за зберігання вантажів). 
Філія «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» АТ «Укрзалізниця» переліком № 20241114 від 14.11.2024 відобразила надходження коштів в особовому рахунку Відповідача як оплату спірних сум.
Позивач стверджує, що заборгованість з плати за користування вагонами у сумі 319 170,96 грн та збору за зберігання вантажів у сумі 13 134,72 грн виникла у другій половині вересня – першій половині жовтня 2023 року та була сплачена у першій половині листопада 2024 року, у зв`язку з чим інфляційні втрати підлягають нарахуванню за період з жовтня 2023 року по жовтень 2024 року включно. 
Заборгованість зі збору за зберігання вантажів у сумі 218,28 грн виникла у другій половині жовтня 2023 року та підлягає індексації за період з листопада 2023 року по жовтень 2024 року включно. 
Предметом розгляду у даній справі є вимоги про стягнення з Відповідача 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажів.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів, інших правочинів, актів цивільного законодавства та у передбачених випадках – з рішення суду. 
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. 
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, а за ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється належним виконанням.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що ст. 625 ЦК України встановлює загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, які поширюються на всі його види, якщо інше не передбачено спеціальними нормами.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд також зазначив, що нарахування інфляційних втрат і 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою цивільно-правової відповідальності. При цьому саме по собі судове рішення про стягнення основного боргу не припиняє правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за прострочення.
Разом із тим, перевіряючи розрахунок позивача, місцевий господарський суд дійшов висновку про неправильне визначення періоду прострочення.
Суд установив, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.06.2024 у справі № 904/6823/23, яке набрало законної сили 05.11.2024, з відповідача стягнуто 319 170,96 грн плати за користування вагонами, 13 353,00 грн збору за зберігання вантажів та 4 987,86 грн судового збору. 
Після набрання рішенням законної сили відповідач платіжною інструкцією № 4500043853 від 13.11.2024 сплатив 332 523,96 грн, що було відображено переліком № 20241114 від 14.11.2024 в особовому рахунку.
Аналізуючи умови договору № 45-00190905/2020-0001 від 30.06.2020 (пункти 2.1.4, 2.1.7, 1.4) та Правила розрахунків за перевезення вантажів, затверджені наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000, суд першої інстанції дійшов висновку, що договором і Правилами не визначено строк виконання обов`язку з оплати у випадку наявності спору щодо наданих послуг або відмови від підписання відповідних документів. 
Оскільки у справі № 904/6823/23 між сторонами існував спір щодо правомірності та розміру нарахувань, який було вирішено лише судом, суд першої інстанції пов`язав виникнення обов`язку відповідача зі сплати саме з набранням законної сили рішенням у цій справі.
Посилаючись також на практику Верховного Суду щодо спорів про стягнення плати за користування вагонами, суд зазначив, що настання строку виконання зобов`язання з оплати не входить до предмета доказування у таких спорах, що зумовлено особливостями нормативного регулювання. 
За таких обставин суд дійшов висновку, що обов`язок з оплати спірних сум виник у відповідача 05.11.2024, а прострочення – з 06.11.2024 до 12.11.2024 (дня, що передує оплаті 13.11.2024). Відтак 3 % річних підлягають нарахуванню лише за 7 днів у сумі 190,79 грн, а в решті (10 928,77 грн) у задоволенні цієї вимоги судом відмовлено.
Щодо інфляційних втрат суд застосував правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду (зокрема у справах № 905/21/19, № 904/3546/19, № 910/13071/19), та виходив з того, що якщо період прострочення у неповному місяці становить менше або дорівнює 15 дням, інфляційна складова за цей місяць не нараховується. Оскільки прострочення у листопаді 2024 року тривало менше половини місяця, інфляційні втрати не підлягають стягненню, у зв`язку з чим у цій частині позову відмовлено повністю.
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача лише 3 % річних у сумі 190,79 грн.
Переглядаючи справу за апеляційною скаргою АТ «Українська залізниця», апеляційний господарський суд, не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині визначення моменту виникнення прострочення грошового зобов`язання, виходячи із такого.
Як зазначалося вище, спірні правовідносини виникли з Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 45-00190905/2020-0001 від 30.06.2020, укладеного між позивачем та ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат». Саме цей договір, а не судове рішення у справі № 904/6823/23, є правовою підставою виникнення грошового зобов`язання відповідача щодо сплати за користування вагонами та збору за зберігання вантажів, адже судове рішення лише підтвердило наявність заборгованості та факт її невиконання, але не породило нового зобов`язання.
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до умов договору (зокрема пунктів 2.1.4., 2.1.7.) та встановленого порядку розрахунків, відповідач зобов`язаний був оплатити надані у вересні 2023 року послуги не пізніше двох робочих днів з моменту оформлення відомостей плати за користування вагонами та накопичувальних карток. 
Підписання таких документів із зауваженнями не звільняло відповідача від обов`язку оплатити надані послуги, а лише унеможливлювало безспірне списання коштів з особового рахунку. 
Незгода боржника з нарахуваннями не змінює моменту настання строку виконання грошового зобов`язання та не відтерміновує початок прострочення.
Колегія суддів наголошує, що відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3 % річних є способом захисту майнового права кредитора і нараховуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання незалежно від наявності відповідної умови в договорі. Такі нарахування мають компенсаційний характер і спрямовані на відновлення порушеного балансу інтересів сторін.
Обов`язок зі сплати інфляційних втрат та процентів річних виникає у боржника з факту прострочення виконання грошового зобов`язання, а не з моменту набрання законної сили судовим рішенням про стягнення основного боргу.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, безпідставно пов`язавши початок перебігу прострочення з датою набрання законної сили рішенням у справі № 904/6823/23. Насправді прострочення розпочалося після спливу двох робочих днів з моменту оформлення у вересні-жовтні 2023 року відповідних відомостей плати та накопичувальних карток, а отже інфляційні втрати та 3 % річних підлягають нарахуванню за весь період з жовтня 2023 року до дня фактичної оплати 13.11.2024.
З огляду на викладене, ЦАГС визнає доводи апеляційної скарги обґрунтованими, а висновки місцевого господарського суду щодо початку перебігу строку прострочення помилковими та дійшов висновку про необхідність скасування рішення в частині відмови у задоволенні позову й ухвалення нового рішення про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних у повному розмірі, а саме: 35 101,73 грн інфляційних втрат та 11 119,59 грн – 3 % річних.

6. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.
Згідно з ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права.
Висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення 3% річних лише у сумі 190,79 грн не відповідають фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» підлягають задоволенню, оскільки суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позовних вимог у частині стягнення інфляційних втрат та більшої частини 3 % річних, неправильно визначивши момент виникнення прострочення грошового зобов`язання.

7. Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в повному обсязі слід покласти на відповідача - ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат».

Керуючись статтями 129, 269, 275, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» – задовольнити.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.05.2025 у справі № 904/1426/25 – скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги задовольнити повністю.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (50064, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Рудна, буд. 47, код ЄДРПОУ 00190905) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5; код ЄДРПОУ 40075815) в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (49602, м. Дніпро, Дмитра Яворницького, буд. 108, код ЄДРПОУ 40081237) 11 119,59 грн (Одинадцять тисяч сто дев`ятнадцять гривень 59 копійок) - 3% річних; 35 101,73 грн (Тридцять п`ять тисяч сто одну гривню 73 копійки) – втрат від інфляції; 2422,40 грн (Дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) - витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви; 3633,60 грн (Три тисячі шістсот тридцять три гривні 60 копійок) - витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

О.Г. Іванов