КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 квітня 2026 року м. Київ справа №320/27275/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Парненко В.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у місті Києві (далі - відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 20 листопада 2024 року № 1351870707 про застосування відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у сумі 338 737,00 грн.;
- стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань понесені ФОП ОСОБА_1 судові витрати.
Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте контролюючим органом без наявності передбачених законом підстав для проведення фактичної перевірки, оскільки відповідачем не доведено існування обставин, визначених пунктом 80.2 статті 80 Податкового кодексу України. Позивач зазначає, що всі первинні документи, які підтверджують облік товарних запасів та походження товару, були надані контролюючому органу під час проведення перевірки, однак безпідставно не були враховані. Крім того, позивач вказує, що податковим органом порушено його право на адміністративне оскарження, оскільки акт перевірки та податкове повідомлення-рішення не були належним чином надіслані та отримані ним у встановлені строки. Також позивач наголошує, що висновки акту перевірки ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними і допустимими доказами.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа №320/27275/25 передана до розгляду судді Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду 09.06.2025 відкрито провадження в адміністративній справі №320/27275/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
В матеріалах справи містяться:
-відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що фактична перевірка проведена на підставі наказу керівника контролюючого органу з дотриманням вимог податкового законодавства. Вказує, що відповідно до пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України фактичні перевірки можуть проводитися без попередження платника податків за наявності визначених законом підстав, які, на думку відповідача, були наявні у даному випадку. Зазначає, що відповідна інформація щодо підстав проведення перевірки міститься у додатках до наказу, які є його невід`ємною частиною, а тому твердження позивача про відсутність підстав є безпідставними. Крім того, відповідач наголошує, що за результатами проведеної фактичної перевірки встановлено порушення позивачем вимог пункту 12 статті 3 Закону України №265/95-ВР, а саме ведення обліку товарних запасів з порушенням встановленого порядку. На думку відповідача, відсутність належного підтвердження обліку товарів за місцем їх реалізації свідчить про наявність правових підстав для застосування до позивача фінансових санкцій у розмірі вартості необлікованого товару. Відповідач також зазначає, що контролюючі органи діють у межах наданих їм повноважень, визначених Податковим кодексом України, зокрема, здійснюють контроль за дотриманням порядку проведення розрахункових операцій та ведення обліку товарних запасів. При цьому, на переконання відповідача, надані позивачем документи не спростовують встановлені під час перевірки порушення, а отже підстав для скасування податкового повідомлення-рішення немає.
-відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої позивач зазначає, що доводи відповідача є формальними та не підтверджені жодними належними доказами, зокрема, щодо існування фактичних підстав для призначення перевірки. Позивач наголошує, що контролюючим органом не доведено правомірність своїх дій, а тому всі сумніви повинні тлумачитися на користь платника податків.
-додаткові пояснення позивача, в яких останній повторно звертає увагу суду на відсутність доказів, які б підтверджували наявність підстав для призначення фактичної перевірки, що є самостійною підставою для визнання її незаконною. Зазначає, що всі документи, які підтверджують облік товарних запасів, були надані контролюючому органу під час перевірки та до прийняття податкового повідомлення-рішення, однак не були належним чином оцінені. Також зазначає, що податковий орган фактично вийшов за межі предмета фактичної перевірки, аналізуючи реальність господарських операцій, що не входить до її компетенції.
Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Посадовими особами Головного управління ДПС у Рівненській області на підставі наказу від 27.09.2024 №2317-п та направлень на перевірку від 27.09.2024 №4222/ж3/17-00-07-05-15, №4223/ж3/17-00-07-05-15 проведено фактичну перевірку господарської одиниці - магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює діяльність позивач.
За результатами перевірки складено акт від 08.10.2024 №15415/ж5/17-00-07-05-17/3551410170, в якому зафіксовано порушення вимог пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
На підставі зазначеного акта перевірки Головним управлінням ДПС у місті Києві (за місцем обліку платника податку) прийнято податкове повідомлення-рішення від 20.11.2024 №1351870707, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 338 737,00 грн.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Щодо правових підстав для проведення фактичної перевірки позивача суд зазначає таке.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає ПК України.

Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій (підпункти 21.1.1, 21.1.4 пункту 21.1 статті 21 ПК України).
Одним із видів податкового контролю за дотриманням вимог податкового та іншого законодавства відповідно до статті 75 ПК України є право контролюючих органів на проведення камеральної, документальних (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичної перевірки.
Такі перевірки мають свої особливості щодо сфери правового регулювання, підстав для їх призначення, проведення, оформлення результатів та прийнятих за її наслідками рішень.
Так, підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України визначено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Порядок проведення фактичної перевірки визначений статтею 80 ПК України.
На відміну від всіх інших передбачених законом перевірок фактична перевірка здійснюється без будь-якого попередження платника податку (особи) відповідно до пункту 80.1 статті 80 ПК України.
Водночас, попри відсутність необхідності попередження платника про проведення фактичної перевірки закон встановлює підставі та обов`язкові умови (обставини), що є необхідною передумовою для її здійснення. Перелік підстав, які зумовлюють проведення фактичної перевірки, окреслений у відповідних підпунктах пункту 80.2 статті 80 ПК України.
Суд звертає увагу на правове формулювання норми пункту 80.2 статті 80 ПК України, контекст якої передбачає (встановлює) можливість проведення перевірки, як за наявності виключно (хоча б) однієї підстави, указаної в цій нормі, так і за наявності одночасно декількох таких підстав у їх сукупності, що є мірою достатності для виникнення у контролюючого органу права на призначення перевірки. Водночас, запроваджене законодавцем правове регулювання у цій нормі зумовлює і певні особливості її застосування контролюючим органом, оскільки абзацом третім пункту 81.1 статті 81 ПК України закріплені обов`язкові вимоги до змісту наказу про призначення перевірки, зокрема, необхідність відображення у ньому підстави для її проведення, визначеної цим Кодексом.
За приписами підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
Отже, єдиною передумовою та підставою для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків податкової дисципліни, передбаченою підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, є наявна та/або отримана в установленому законодавством порядку інформація від визначеного у цій же нормі кола суб`єктів: державних органів або органів місцевого самоврядування. Жодних інших підстав ця норма не встановлює.
Водночас, аналіз абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України не дає підстав для висновку, що в наказі про проведення перевірки в обов`язковому порядку має бути зазначено конкретну норму податкового або іншого законодавства, контроль за якими покладено на контролюючі органи, яка порушується платником.
У постанові від 26 березня 2024 року у справі № 420/9909/23 Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду висловив правову позицію у подібних правовідносинах, зокрема:
«Верховний Суд у складі Судової палати вважає, що аналіз підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України дає підстави для висновку, що в ньому достатньою мірою розкривається як правова, так і фактична підстави для призначення фактичної перевірки, а саме - наявність/отримання інформації від визначеного кола суб`єктів щодо можливого допущеного порушення податкової дисципліни у сферах здійснення платниками податків розрахункових операцій, наявності чи відсутності відповідних дозвільних документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів. Саме шляхом призначення і проведення фактичної перевірки контролюючий орган має з`ясувати питання дотримання суб`єктом господарювання податкової дисципліни у сфері, про можливі порушення у якій контролюючий орган отримав інформацію. Іншими словами, наявність/отримання інформації ще не свідчить про наявність підстав для притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності, натомість, є підставою для здійснення податкового контролю задля перевірки отриманої/наявної інформації. Такий податковий контроль здійснюється шляхом прийняття рішення про проведення перевірки у формі наказу, вимоги до оформлення якого не передбачають обов`язку в повному обсязі розкрити в наказі на призначення перевірки зміст інформації та фактів, які вказують на можливе порушення платником податкового законодавства. Відсутня й імперативна вимога щодо розкриття конкретного порушення платником норм, а також про надання відповідних доказів такої несумлінної поведінки».
В аспекті наведеного суд звертає увагу на те, що наказ ГУ ДПС у Рівненській області № 2317-п від 27.09.2024 «Про проведення фактичної перевірки» містить відомості, зокрема, про: мету перевірки - з метою дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення розрахункових операцій, у тому числі порядку ведення товарних запасів та/або за місцем їх реалізації, ведення касових операцій, наявності свідоцтв, ліцензій, у тому числі на виробництво, обіг і зберігання підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками; 
вид перевірки - фактична перевірка; 
підстави для проведення перевірки - підпункт 80.2.2, пункту 80.2 статті 80 ПК України; 
об`єкта, перевірка якого проводитиметься, - магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1. 
Наказ підписаний в.о. начальника А.Троцко та скріплений печаткою цього контролюючого органу.
Тож з урахуванням встановлених обставин справи суд уважає, що в контролюючого органу були наявні достатні правові підстави для проведення фактичної перевірки позивача. Зміст наявного у цій справі наказу про проведення фактичної перевірки відповідає усім передбаченим податковим законодавством вимогам.
У зв`язку з цим суд критично оцінює посилання позивача на відсутність у контролюючого органу правових підстав для проведення фактичної перевірки.
Крім того, суд зазначає, що процедурні порушення при проведенні перевірки, саме в спірному випадку, не мають вирішального значення.
Щодо виявленого під час проведення фактичної перевірки позивача порушення, суд зазначає таке.
Відповідно до приписів пункту 177.10 статті 177 ПК України фізичні особи - підприємці зобов`язані вести облік доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Облік доходів і витрат може вестися в паперовому та/або електронному вигляді, у тому числі через електронний кабінет.
Облік доходів і витрат від виробництва та реалізації власної сільськогосподарської продукції ведеться окремо від обліку доходів і витрат від здійснення інших видів господарської діяльності.
Типова форма, за якою здійснюється облік доходів і витрат, та порядок ведення такого обліку визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Фізичні особи-підприємці застосовують реєстратори розрахункових операцій відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначені Законом України від 06 липня 1995 року №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Розділ ІІ Закону № 265/95 урегульовує питання порядку проведення розрахунків суб`єктами господарювання. У статті 3, яка міститься у зазначеному розділі, перелічено низку обов`язків, які висуваються законодавцем до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.
Відповідно до пункту 12 статті 3 Закону № 265/95 суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку. При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Відповідальність за порушення вимог Закону № 265/95 унормована приписами розділу V цього Закону.
Стаття 20 Закону № 265/95 передбачає, що до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб-підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які здійснюють діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).
Отже, обов`язок суб`єкта господарювання, передбачений пунктом 12 статті 3 Закону № 265/95, полягає у веденні в порядку, встановленому законодавством, обліку товарних запасів, здійсненні продажу лише тих товарів, що відображені в такому обліку. Водночас вказаною нормою права визначено, що на початок проведення перевірки суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючому органу документи, що підтверджують облік та походження товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті). У разі невиконання суб`єктом господарювання зазначених обов`язків до нього застосовується фінансова санкція на підставі статті 20 Закону № 265/95.
Порядок ведення обліку товарних запасів для фізичних осіб-підприємців, у тому числі платників єдиного податку, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2021 року № 496.
У Порядку № 496 терміни вживаються в таких значеннях:
документи, які підтверджують облік та походження товарів - Форма ведення обліку товарних запасів, визначена додатком до цього Порядку (далі - Форма обліку), та первинні документи;
первинні документи - опис залишку товарів на початок обліку, накладні, транспортні документи, митні декларації, акти закупки, фіскальні чеки, товарні чеки, інші документи, що містять реквізити, які дозволяють ідентифікувати постачальника та отримувача товару (найменування суб`єкта господарювання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (далі - РНОКПП) або код згідно з ЄДРПОУ суб`єкта господарювання, серія та номер паспорта / номер ID картки для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття РНОКПП та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відповідну відмітку в паспорті), дату проведення операції, найменування, кількість та вартість товару.
Опис залишку товарів на початок обліку складається в довільній формі та має містити інформацію про: найменування товарів, наявних у такої ФОП на дату набуття ним обов`язку щодо ведення обліку товарних запасів, кількості таких товарів (із зазначенням одиниці виміру) та їх вартості, самостійно визначеної ФОП.
У первинних документах, що засвідчують знищення, втрату або використання товарів на власні потреби, зазначається вартість товару за ціною придбання, підтвердженою обліком товарів, визначеним цим Порядком, та не зазначаються реквізити постачальника і отримувача товару;
товарні запаси - сукупність товарів, що утримуються ФОП для подальшого продажу (надання послуг).
Пунктами 1, 2 розділу ІІ Порядку № 496 визначено, що облік товарних запасів здійснюється ФОП шляхом постійного внесення до Форми обліку інформації про надходження та вибуття товарів на підставі первинних документів, які є невід`ємною частиною такого обліку.
ФОП, яка здійснює діяльність у декількох місцях продажу (господарських об`єктах), веде облік товарних запасів також за кожним окремим місцем продажу (господарським об`єктом) на підставі первинних документів, які підтверджують отримання товарів такою ФОП або окремим місцем продажу (господарським об`єктом), та/або первинних документів на внутрішнє переміщення товарів між ФОП та його окремими місцями продажу (господарськими об`єктами). Первинні документи на внутрішнє переміщення товарів є невід`ємною частиною такого обліку.
Первинні документи, на підставі яких внесено записи до Форми обліку, є обов`язковими додатками до такої форми. Внесення даних до Форми обліку щодо надходження товарів на підставі первинних документів здійснюється до початку їх реалізації.
Форма обліку ведеться за вибором ФОП у паперовій або в електронній формі.
Форма обліку має містити зазначені в довільному порядку дані ФОП: прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки ФОП або серія та номер паспорта/номер ID картки для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття РНОКПП та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відповідну відмітку в паспорті, податкова адреса, назва та адреса місця продажу (господарського об`єкта) або місця зберігання, в межах якого ведеться облік. Для паперової форми обліку зазначені дані мають міститися на титульному аркуші.
Під час ведення обліку товарних запасів у паперовій формі записи у Формі обліку виконуються розбірливо чорнилом темного кольору або кульковою ручкою (пункт 7 розділу ІІ Порядку № 496).
За змістом пунктів 9 - 11 Порядку № 496 заборонено продаж товарів, на які у місцях продажу таких товарів (господарських об`єктах) відсутні:
1. первинні документи, записи про які внесено до Форми обліку;
2. відповідні записи у Формі обліку про наявні первинні документи;
3. первинні документи і записи у Формі обліку про такі первинні документи.
Форма обліку, первинні документи на товари мають зберігатись у місці продажу (господарському об`єкті) до моменту вибуття останньої одиниці товару, відображеної в таких первинних документах.
Такі документи щомісячно групуються в хронологічному порядку їх відображення у Формі обліку та/або підшиваються для подальшого зберігання разом із Формою обліку, в якій інформацію про такі документи відображено.
Форма обліку, первинні документи, які підтверджують облік та походження товарів, надаються посадовій особі контролюючого органу на її вимогу під час проведення перевірки. У разі якщо оригінали первинних документів відсутні у місці продажу, посадовій особі контролюючого органу можуть бути надані копії таких первинних документів з подальшим пред`явленням їх оригіналів до закінчення перевірки (за потреби).
Такі документи надаються особисто ФОП або особою, яка фактично здійснює продаж товарів (надання послуг) та/або розрахункові операції в місці продажу (господарському об`єкті) такої ФОП.
Форма обліку в електронній формі на вимогу посадових осіб контролюючого органу має бути візуалізована у форматі, який дозволяє такій особі здійснити його перегляд та/або копіювання.
Судом встановлено, що на початок проведення фактичної перевірки позивач надав контролюючому органу такі документи, які підтверджують облік та походження товарів за місцем їх реалізації: договір комісії від 02.09.2024 № СН-02-09-24-ВА, акти приймання-передачі товарів від 02.09.2024, 04.09.2024, 05.09.2024, 19.09.2024, 27.09.2024, 29.09.2024, 01.10.2024, 02.10.2024 до вказаного договору комісії, форму ведення обліку товарних запасів, а також інші документи.
Факт надання вказаних документів відображений у матеріалах справи та частково зафіксований в акті перевірки, зокрема, щодо договору комісії та окремих актів приймання-передачі товарів, а отже суд відхиляє доводи відповідача про те, що ці документи в повному обсязі були відсутні під час проведення перевірки.
Водночас, у цьому ж акті контролюючий орган, попри надані позивачем документи, вказав, що позивачем допущено порушення ведення в установленому законодавством порядку обліку товарних запасів на загальну суму 338737,00 грн, зробивши на підставі цього висновок про порушення позивачем встановленого порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, здійснення продажу товарів, які необліковані у встановленому порядку та за встановленою формою.
Суд критично оцінює такий висновок відповідача, оскільки за змістом приписів Порядку № 496 документами, які підтверджують облік та походження товарів, є Форма ведення обліку товарних запасів, визначена додатком до цього Порядку, та первинні документи.
В свою чергу, первинними документами згідно з Порядком № 496 є опис залишку товарів на початок обліку, накладні, транспортні документи, митні декларації, акти закупки, фіскальні чеки, товарні чеки, інші документи, що містять реквізити, які дозволяють ідентифікувати постачальника та отримувача товару, дату проведення операції, найменування, кількість та вартість товару.
Тобто, за приписами вказаного Порядку до первинних належать, зокрема, й інші документи, що містять реквізити, які дозволяють ідентифікувати постачальника та отримувача товару, дату проведення операції, найменування, кількість та вартість товару.
У спірному випадку позивач, як вже зазначено судом вище, надав контролюючому органу договір комісії від 02.09.2024 № СН-02-09-24-ВА, акти приймання-передачі товарів від 02.09.2024, 04.09.2024, 05.09.2024, 19.09.2024, 27.09.2024, 29.09.2024, 01.10.2024, 02.10.2024 до цього договору комісії, Форму ведення обліку товарних запасів, а також інші документи.
Жодних зауважень щодо змісту, форми тощо цих документів контролюючий орган у відзиві не навів. Також будь-яких застережень стосовно неправильності заповнення позивачем Форми ведення обліку товарних запасів відповідачем належним чином не доведено.
Водночас, суд встановив, що договір комісії від 02.09.2024 № СН-02-09-24-ВА та акти приймання-передачі товарів до нього містять реквізити, які дозволяють ідентифікувати сторони правочину, дату проведення операції, найменування, кількість та вартість товару, а відтак мають ознаки первинних документів, передбачених Порядком № 496. 
Тобто, вказані документи повною мірою ідентифікують постачальника та отримувача товару, дату проведення операції, найменування, кількість та вартість товару та мають всі ознаки первинних, які передбачені Порядком № 496.
З урахуванням наведеного суд вважає, що надані позивачем контролюючому органу під час фактичної перевірки документи є, у розумінні приписів Порядку № 496, належними документами, які підтверджують облік та походження товарів за місцем їх реалізації.
Податковий орган, ігноруючи надані позивачем документи та стверджуючи про неподання ним документів на підтвердження обліку товарів, не вказав, які саме конкретні документи були відсутні, а також не зазначив жодних належних причин неврахування поданих договору комісії, актів приймання-передачі та форми обліку товарних запасів.
Також не зазначив контролюючий орган в акті перевірки жодних причин неврахування наданих позивачем документів як первинних.
З урахуванням вищенаведеного, доводи представника відповідача, викладені у відзиві по суті справи про те, що порушення обліку товарних запасів на суму 338737,00 грн є встановленим та підтвердженим, не можуть бути покладені в основу спірного рішення, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи документами, які були надані позивачем під час перевірки та до прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Більше того, щодо аргументів відповідача про те, що подані документи не спростовують встановлені перевіркою порушення, то суд такі оцінює критично, оскільки сам по собі договір комісії визначає правову природу відносин сторін, а акти приймання-передачі до нього конкретизують асортимент, кількість і вартість переданого товару. При цьому відповідачем не наведено переконливих доводів щодо недійсності або неналежності таких документів.
До того ж, з матеріалів справи вбачається, що конкретні відомості щодо найменування, кількості та вартості товарів відображені саме в актах приймання-передачі, на які позивач посилається як на документи, подані контролюючому органу під час перевірки, що також спростовує доводи відповідача в цій частині. 
Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11.01.2024 у справі №420/12275/22, відповідно до якої відсутність первинних документів безпосередньо у місці реалізації товару на момент проведення фактичної перевірки не є самостійною та безумовною підставою для застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 20 Закону України №265/95-ВР, за умови, що такі документи фактично існують та були надані платником податків контролюючому органу до прийняття рішення за результатами перевірки. Верховний Суд у зазначеній постанові наголосив, що предметом доказування у таких спорах є саме факт належного ведення обліку товарних запасів, а не виключно місце фізичного зберігання первинних документів на момент проведення перевірки.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 24.02.2020 у справі №440/4443/18 та від 27.04.2022 у справі №420/13197/20, у яких суд касаційної інстанції дійшов висновку, що платник податків не позбавлений права подати документи, які підтверджують облік та походження товару, після початку проведення перевірки, але до прийняття контролюючим органом рішення за її результатами, а контролюючий орган зобов`язаний надати таким документам належну правову оцінку. Ігнорування податковим органом поданих документів свідчить про порушення принципу повного та об`єктивного з`ясування обставин справи та є підставою для визнання прийнятого рішення протиправним.
Суд зауважує, що у цій справі визначальним є не формальне посилання контролюючого органу на відсутність певних документів, а встановлення того, чи були у позивача наявні документи, які у розумінні Порядку № 496 підтверджують облік та походження товарів за місцем реалізації, та чи були вони подані під час перевірки або до прийняття оскаржуваного рішення.
Тобто, фактично, як станом на початок перевірки, так і станом на момент винесення податкового повідомлення-рішення, у відповідача були наявні підстави для надання правової оцінки поданим позивачем документам, однак цього здійснено не було.
Беручи до уваги викладене у сукупності, суд вважає, що висновок контролюючого органу про порушення позивачем пункту 12 статті 3 Закону № 265/95 повністю спростовується наявними у матеріалах справи та дослідженими судом доказами, з огляду на що правові підстави для притягнення позивача до фінансової відповідальності на підставі статті 20 Закону № 265/95 відсутні.
Решта доводів сторін висновків суду по суті спору не змінює.
Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За наведених обставин у сукупності, зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку наявність підстав для задоволення позову.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем під час розгляду справи було сплачено судовий збір на суму 2709,90 грн. (платіжна інструкція №130 від 20.05.2025).
З огляду на те, що адміністративний позов задоволено повністю, слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 2709,90 грн.
Питання щодо стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу може бути вирішено після надання представником позивача протягом п`яти днів після ухвалення рішення остаточного розрахунку та докази понесення таких судових витрат у відповідності до ч.7 ст. 139 КАС України.
Керуючись статтями 2-10, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:
Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,- задовольнити;
Визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 20 листопада 2024 року № 1351870707 про застосування відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у сумі 338 737,00 грн.;
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2709,90 грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.