Провадження № 2-а/211/259/25 
ЄУН 211/13081/25 
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року м. Кривий Ріг

Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Рагозіної С.О.,
за участю секретаря судового засідання Мариненко Е.П.,
представника позивача Порхун В.О.,
відповідачки - громадянки Білорусії ОСОБА_1 ,
представника відповідачки Річко О.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом відділу № 9 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до громадянки Білорусії ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення примусового видворення за межі території України,

ВСТАНОВИВ:

представник Відділу № 9 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просила затримати та помістити до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянку Білорусії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на шість місяців, з метою ідентифікації вказаної особи та забезпечення примусового видворення за межі території України. 
Представник позивача Порхун В.О. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти його задоволення.
Представник відповідачки Річко О.О. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснила, що ОСОБА_1 , громадянка республіки білорусь, документована паспортом № НОМЕР_1 , виданим 18.06.2021, дійсним до 18.06.2031, прибула на територію України 16.11.2022 пішим переходом через пункт пропуску Доманове-Мокрани разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 та молодшою сестрою ОСОБА_4 .
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено воєнний стан на території України з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, Указом від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року № 2915-IX, Указом від 1 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року № 3057-IX, Указом від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-IX, Указом від 6 листопада 2023 року № 734/2023, затвердженим Законом України від 8 листопада 2023 року № 3429-IX, Указом від 5 лютого 2024 року № 49/2024, затвердженим Законом України від 6 лютого 2024 року № 3564-IX, Указом від 6 травня 2024 року № 271/2024, затвердженим Законом України від 8 травня 2024 року № 3684-IX, Указом від 23 липня 2024 року № 469/2024, затвердженим Законом України від 23 липня 2024 року № 3891-IX, Указом від 28 жовтня 2024 року № 740/2024, затвердженим Законом України від 29 жовтня 2024 року № 4024-IX та Указом від 14 січня 2025 року № 26/2025, затвердженим Законом України від 15 січня 2025 року № 4220-IX «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженими законами України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану в Україні продовжувався і наразі триває до 07 серпня 2025 року.
Після початку повномасштабного вторгнення відповідач публічно засуджує збройну агресію росії проти України у своїх публікаціях в соціальних мережах, а також підтримує Збройні сили України, здійснюючи благодійні внески. Така поведінка відповідача очевидно суперечить офіційній лінії державної політики республіки білорусь, ставить її під реальну загрозу переслідувань, репресій або притягнення до кримінальної відповідальності у разі повернення до країни походження.
У зв`язку з цим, Відповідач має обґрунтовані побоювання щодо можливого переслідування з боку державних органів рб і побоюється повертатися до країни свого походження.
15 травня 2025 року Відповідач особисто звернулась за захистом до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, з метою подання заяви про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Під час її перебування в приміщенні ГУ ДМС у Дніпропетровській області до неї вийшли працівники відділу у справах біженців та прийняли її заяву з додатками. Окрім того, працівники відділу у справах біженців надали Відповідачу зразок відповідної заяви, на підставі якого вона власноруч склала та подала письмову заяву про намір звернутися за захистом.
04 червня 2025 року позивач засобами поштового зв`язку отримала відповідь від ГУ ДМС в Дніпропетровській області стосовно розгляду її заяви. У відповіді від ГУ ДМС в Дніпропетровській області зазначено, що ним розглянуто звернення позивача щодо наміру бути визнаною біженцем в Україні в порядку Закону України «Про звернення громадян» та зазначено порядок звернення із заявою про надання особі статусу біженця.
У відповіді на адвокатський запит, датованій 05.08.2025, від ГУ ДМС в Дніпропетровській області зазначено, що «Громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку встановленому Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС у Дніпропетровській області, не зверталась.
Разом з цим повідомляємо, що 15.05.2025 за вх. № З-395/6/1201-25 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області надійшло звернення громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 »
Дана відповідь на адвокатський запит суперечить сама собі, оскільки в ній вказано, що позивач особисто не зверталася і при цьому від неї надійшло звернення.
При цьому, у відповіді на адвокатський запит, датованої вже 11.08.2025 року, від ГУ ДМС в Дніпропетровській області зазначено, що «Вищевказана заява надійшла до ГУ ДМС у Дніпропетровській області нарочно, яку було зареєстровано 15.05.2025 за № З-395/6/1201- 25.», тобто була подана Відповідачем особисто з «рук на руки», що підтверджує факт саме особистого звернення Відповідача за захистом, та надання неправдивих відомостей у першій відповіді на адвокатський запит.
Натомість, всупереч законодавству України, заяву відповідача не прийняли та не надали передбачену Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» форму прийняття або відмови у прийнятті її документів.
Відповідно до частини 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
У відповіді, яку відповідач отримала від ГУ ДМС в Дніпропетровській області, не було розглянуто питання прийняття чи не прийняття заяви анкети відповідача про надання їй статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців, та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Таким чином, заява Відповідача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не була прийнята ГУ ДМС в Дніпропетровській області та розглянута відповідно до Закону України «Про біженців, та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Форма заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідала бланку, затвердженому Наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011.
Однак ГУ ДМС в Дніпропетровській області розглянуло заяву-анкету не відповідно до спеціальної процедури, передбаченої Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та відповідно до Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 року.
Форма «відмови», яка викладена у відповіді від ГУ ДМС в Дніпропетровській області №б/н та без дати про розгляд звернення не передбачена ані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", ані Наказом №649, як не передбачена і усна відмова, яку надавали посадові особи від ГУ ДМС в Дніпропетровській області під час особистого звернення Відповідача до них з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зазначеною бездіяльністю від ГУ ДМС в Дніпропетровській області порушено права відповідача та порушено положення чинного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Наразі Відповідачем оскаржена бездіяльність ГУ ДМС в Дніпропетровській області, справа розглядається Дніпропетровським окружним адміністративним судом з викликом сторін (Справа № 160/23444/25). Останнє судове засідання було проведено 4 листопада 2025 року, а наступне (стадія оголошення судового рішення) призначене на 13 листопада 2025 року.
Крім того, 29.10.2025 року, Відповідач разом з її представником ще раз ОСОБИСТО відвідали ГУ ДМС в Дніпропетровській області з метою подачі заяви Захорошко про надання їй статусу біженця, однак їх не пропустили ділі турнікету, чим порушили право на звернення, та по суті заяву про надання статусу біженця не розглянули. 
А вже 5 листопада 2025 року до Відповідача додому прийшли співробітники Позивача та здійснили її адміністративне затримання. Вірогідно, що вказівку на затримання Відповідача Позивач отримав саме від ГУ ДМС в Дніпропетровській області, як певний акт помсти за намагання Відповідача реалізувати своє право на звернення за міжнародним захистом в Україні.
Відповідач вважає, що її затримання та поміщення в ПТПІ є не законним та не відповідає законним цілям.
Відповідач наголошує, що Позивачем не приймалося рішення про примусове ПОВЕРНЕННЯ її до країни походження або третьої країни, а прийняте 05.11.2025 року рішення про примусове видворення буде оскаржене в судовому порядку, оскільки Відповідач не мала змоги оскаржити його в той же день.
Звертає увагу суду на те, що відповідач неодноразово зверталася до ГУ ДМС в Дніпропетровській області за захистом. Відсутні підтвердження негативної поведінки Відповідача, підтвердження, що вона буде ухилятися від виконання якихось рішень, чи вчинення дій. Навпаки, Відповідач самостійно неодноразово зверталася до ГУ ДМС в Дніпропетровській області, звернулася до суду за захистом своїх прав, порушених ГУ ДМС в Дніпропетровській області. У випадку ОСОБА_1 відсутні обставини, які б мали передувати прийняттю рішення про примусове видворення з території України: прийняття рішення про примусове повернення та невиконання рішення про примусове повернення.

Окрім цього, ОСОБА_1 документована листом підтримки від УВКБ ООН, яким встановлено, що вона звернулася з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», в якому зазначено, що ця особа підпадає під захист Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і повинна, зокрема, бути захищеною від примусового повернення до країни, де існуватиме загроза його життю і свободі. Також вона отримує підтримку від БФ «Рокада». Її дії свідчать про намір відповідача легалізувати своє перебування в України. 
При цьому, Позивач не подав жодного доказу негативної поведінки відповідача в Україні, яка б свідчила про її намір ухилитися від добровільного виконання рішення Державної міграційної служби про примусове повернення, намір ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, перешкоджання проведенню процедури видворення або існування ризику втечі.
Представник відповідач звернула увагу суду на наступне:
1. Наразі ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з оскарженням протиправної бездіяльності ГУ ДМС в Дніпропетровській області. (№160/23444/25)
2. Примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, що не відносить до справи відповідача, оскільки вищезазначені рішення ухвалені в один день, що протирічить духу закону. Відповідно до практики Верховного суду у справі № 522/11882/22 (46.) З аналізу норм статей 26 та 30 Закону N 3773-VI слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. (47). Тому підстави, які дають Відповідачу право на пред`явлення позовних вимог щодо примусового видворення виникають після невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України.
Отже підстави для прийняття рішення про примусове видворення виникають тільки у разі невиконання особою, прийнятого раніше рішення про примусове повернення.
В випадку відповідача рішення про примусове повернення відносно неї не приймалося взагалі.
3. Відповідно до Статті 31 Закону № 3773-VI що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тощо. Відповідачем подана заява про надання їй захисту в Україні

4. Положеннями статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту. Тобто прийняття рішення про примусове видворення та поміщення відповідача в ПТПІ порушує норми ЄК.
5. Відповідач не подав жодного доказу негативної поведінки ОСОБА_1 в Україні, яка б свідчила про її намір ухилитися від добровільного виконання рішення Державної міграційної служби про примусове повернення, намір ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, перешкоджання проведенню процедури видворення або існування ризику втечі, навпаки відповідач сама «оббиває пороги» ГУ ДМС в Дніпропетровській області (подібна позиція міститься в Постанові від 25.04.2024 № 461/2622/23 Верховний Суд. Касаційний адміністративний суд).
6. Позивачем не проаналізовано особисті обставини відповідача: має побоювання повертатися до країни походження, звернулася за захистом в Україні. Надала документи від представництва УВКБ ООН в Україні, щодо небезпеки її повернення до країни походження та не допущення видворення. В Україні не притягалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності (окрім оскаржуваної постанови по ст. 203 КУпАП), отримує загальну середню освіту. Користується підтримкою УВКБ та благодійних фондів.
7. Відповідачу не надано можливості оскаржити прийняті відносно неї повторно Протокол за ст. 203 КУпАП та рішення про примусове видворення, оскільки їх прийняття відбулося в один день з її адміністративним затриманням.
8. Не обґрунтовано мету затримання та поміщення Відповідача в ПТПІ, адже в умовах воєнного стану перебування людини в установі закритого типу, в якій обмежений або відсутній доступ до укриття наражає людину на підвищену небезпеку та покладає на саму державу додаткову відповідальність з приводу безпеки людини. Крім того Відповідач отримувала та отримує профільну психологічну та психіатричну допомогу, організовану БФ «Рокада», а в умовах ПТПІ неможливо комплексно, якісно та повноцінно продовжувати отримувати таку допомогу.
9. Питання часу прийняття рішення про примусове видворення: ще 15 травня 2025 року відповідач звернулася до ГУ ДСМ в Дніпропетровській області, Відповідач також підпорядковується та є структурним елементом системи ГУ ДСМ в Дніпропетровській області. Тобто неодноразово Відповідач контактувала з ГУ, приходила на всі судові засідання, демонструючи свою повагу до закону та готовність взаємодіяти. Тобто ніяк не ухилялася, а навпаки взаємодіяла. З травня 2025 року пройшло вже 6 місяців, коли Відповідач почала оббивати пороги, але тільки 05.11.2025 року, вірогідно саме по вказівці ГУ ДМС в Дніпропетровській області, саме перед прийняттям судом по справі №160/23444/25 рішення щодо їх протиправної бездіяльності Відповідача було затримано. 
Представник відповідача просила суд позовну заяву залишити без задоволення, негайно звільнити відповідача ОСОБА_1 з Державна установа «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України».
Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення проти позову відповідача та в його інтересах представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.
Згідно з частинами 1, 2 статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
В свою чергу, за приписами ч. 7 ст. 5 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист в адміністративних справах, що і громадяни України.
Згідно з вимогами ч. 5 ст. 46 КАС України іноземці чи особи без громадянства можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень про затримання іноземця або особи без громадянства.
Положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно з частиною 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Частиною 16 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Відповідно до частини 1, 3 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Пунктом 1 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2015 року №844, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 серпня 2015 р.за № 944/27389, громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.
Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.
Частиною 1статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Згідно з частиною 5 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках (ч.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).
Відповідно до ч.3 ст.30 зазначеного Закону Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення суду має право розміщувати іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Частиною 4 статті 30Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.
Згідно з частиною 8 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно з частиною 1 статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України;
2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією;
4) зобов`язання внести заставу.
При цьому, обґрунтовуючи вимоги за цим позовом представник позивача посилається на те, що відповідачка Білорусії ОСОБА_1 оглине виконав рішення по примусове повернення до країни походження або третьої країни, а тому є обґрунтовані підстави вважати її такою, що буде ухилятися від виконання рішення про примусове повернення та існує ризик його втечі.
Разом з тим, суд вважає, що позивач не обґрунтував належним чином звернення до суду саме із вимогою про застосування до відповідачки громадянки ОСОБА_1 з таким заходом як затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.
Крім того, суд зауважує, що стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження негативної, протиправної поведінки відповідачки за час її перебування в Україні, яка б свідчила про її намір ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, перешкоджання проведенню процедури видворення або існування ризику її втечі.
Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(Конвенція) регламентовано право на повагу до приватного і сімейного життя, що включає й право на громадянство та вибір місця проживання.
Стаття 13 Загальної декларації прав людини регламентує кожній людині право вільно пересуватись і обирати собі місце проживання в межах кожної держави.
Статтею 1 Конвенції визначено, що сторони зобов`язалися гарантувати кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені Конвенцією. Конвенційні гарант її, в даному випадку, належать всім, а не тільки громадянам. Дії держави, пов`язані з контролем перебування іноземців на своїй території можуть призводити до порушення цих гарантій.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці щодо цієї категорії спорів неодноразово наголошував, що у випадку підтвердження того, що відносини, про порушення яких заявляє особа, охоплюються поняттям сімейного чи приватного життя, як у випадку відповідача у цій справі, то слід застосовувати так званий трискладовий тест, тобто - «чи відбувалося втручання згідно із законом? чи переслідувало таке втручання законну мету? чи було таке втручання необхідним у демократичному суспільстві?».
При цьому, необхідність втручання в демократичному суспільстві встановлюється шляхом врівноваження інтересів держави з правами особи. Держава не може обґрунтовувати втручання відносними термінами такими як «корисно», «розумно» чи «бажано», а повинна продемонструвати наявність нагальної суспільної необхідності. Необхідність в демократичному суспільстві також вимагає пропорційності законній меті, що переслідується. При здійсненні такого втручання в особи має бути можливість скористатися процедурними гарантіями для оскарження рішення, зокрема щодо того чи бралися під час прийняття рішення до уваги інтереси особи, захищені статтею 8 Конвенції.
Європейський суд з прав людини не заперечує того, що повернення чи видворення, як такі можуть відповідати законній меті регулювання міграції, однак підкреслює, що такі заходи повинні застосовуватися пропорційно до права особи на приватне та сімейне життя.
Судом встановлено, що відповідачка Білорусії ОСОБА_1 проживає на території України 16 листопада 2022 року, здобула базову середню освіту, має в Україні постійне місце проживання, розуміє та володіє українською мовою, займається суспільно-корисною працею та волонтерством, до кримінальної відповідальності не притягувалася, що не спростовано представником позивача, та, поряд з цим, відсутні будь-які дані, які б свідчити про те, що її перебування може суперечити інтересам національної безпеки України чи охорони громадського порядку.
Вказане доводить свідомий вибір відповідачки щодо визначення свого місця проживання, що кореспондується з положеннями ст.13 Декларації та ст.8 Конвенції.
З огляду на викладене, суд вважає, що ризик втечі відповідачки, а так само її ухилення від виконання рішення про примусове видворення достатніми доказами не підтверджується, як і заявлена в позовній заяві виправданість застосування такого заходу забезпечення видворення, як затримання з поміщенням до Пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.
Відповідно до пункту «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
У пункті 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17.04.2014 у справі «Анатолій Руденко проти України», яке стало остаточним 17.07.2014 (№ 50264/08), указано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, і «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява № 36760/06).
Суд наголошує, що відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції мається на увазі фізична свобода особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.
Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З огляду на викладене вище, з огляду на встановлені судом під час судового розгляду обставини справи, приймаючи до уваги, що чинним законодавством наведено вичерпний перелік підстав, за наявності яких можливе затримання особи з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, яких, поряд з цим, в ході судового розгляду справи не встановлено, суд дійшов висновку, що в даному випадку затримання відповідачки Білорусії ОСОБА_1 та її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на шість місяців, не відповідатиме принципу пропорційності втручання в право на свободу та особисту недоторканість, що є одним з визначальних та фундаментальних конституційних прав людини, на підставі чого позов відділу № 9 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до громадянки Білорусії ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення примусового видворення за межі території України задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат, а також приймаючи до уваги положення ч.19 ст. 289 КАС України за якими за подання до адміністративного суду позовних заяв у справах, визначених ст.289 КАС України судовий збір не сплачується, судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 9, 241-246, 250, 288, 289, 371 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

ВІДМОВИТИ у задоволенні позову відділу № 9 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до громадянки Білорусії ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.
Зобов`язати директора Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, НЕГАЙНО ЗВІЛЬНИТИ громадянку Білорусії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Суддя: С. О. Рагозіна 

Повний текст судового рішення складений 11 листопада 2025 року.