13.04.26
22-ц/812/859/26
Провадження № 22-ц/812/843/26 
Провадження № 22-ц/812/859/26  

П О С Т А Н О В А 
іменем України

06 квітня 2026 року       м. Миколаїв
справа № 486/38/219
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Тищук Н.О.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем – Коростієнко Н.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги
Головного державного виконавця 
Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Омельченко Тетяни Миколаївни, 
та представника стягувачки ОСОБА_1 –
адвоката Сорочана Володимира Олександровича, 
на ухвалу Південноукраїнського міського суду Миколаївської області, постановлену 19 лютого 2026 року суддею Волощук О.О. у приміщенні цього ж суду, (дата складання повного тексту не зазначена), у цивільній справі за скаргою 
ОСОБА_2 на дії 
Головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Омельченко Тетяни Миколаївни, (стягувач ОСОБА_1 ), 
у с т а н о в и в:
1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
У липні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Південноукраїнського міського суду Миколаївської області зі скаргою, в якій просив зобов?язати головного державного виконавця Другого відділу державної Виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Омельченко Т.М. провести перерахунок в межах виконавчого провадження № 75046669 про стягнення з нього аліментів на утримання малолітніх синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Зазначав, що у період з 30 січня 2019 року по 26 травня 2025 року ним в рахунок аліментів було сплачено 867 177,90 грн. У платіжних документах на суму більше 550 000 грн чітко зазначено «аліменти», однак державним виконавцем ці кошти безпідставно не було враховано до розрахунку заборгованості.
Під час розгляду справи ОСОБА_2 подав уточнення до скарги до яких додано банківські квитанції в кількості 152 шт. на суму 337 218,91 грн, які, як вказує боржник, не були враховані державним виконавцем станом на день подання скарги, а також банківські квитанції в кількості 121 шт. по картці «Приватбанк».
Остаточно просив зобов?язати головного державного виконавця Другого відділу державної Виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Омельченко Т.М. провести перерахунок в межах виконавчого провадження № 75046669 з урахуванням квитанцій, поданих ним за період з 30.01.2019 року по 26.05.2025 року за якими ним перераховувались кошти на рахунок ОСОБА_1 без зазначення призначення платежу «аліменти» на загальну суму 328 218, 91 грн.
Узагальнені доводи інших учасників
У запереченнях на скаргу представник державної виконавчої служби просила відмовити в її задоволенні та закрити провадження у справі, посилаючись на те, що станом на 30.06.2025 року у ОСОБА_2 відсутня заборгованість зі сплати аліментів, всі суми, які сплачувалися за платіжними інструкціями з призначенням платежу «аліменти» державним виконавцем були зараховані. 
Стягувачка ОСОБА_1 у своїх запереченнях просила у задоволенні скарги відмовити, посилаючись на те, що судовим рішенням чітко визначено розмір щомісячних аліментів у твердій грошовій сумі - 9000 грн. Будь-які надлишкові платежі не змінюють цього зобов`язання. Надлишкові кошти, що перевищують визначений судом розмір аліментів, не можуть автоматично зараховуватися в рахунок майбутніх періодів сплати. Такі платежі мають кваліфікуватися як добровільна додаткова допомога на утримання дітей.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Ухвалою Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 лютого 2026 року скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Дії головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Омельченко Т.М., пов?язані з невірним розрахунком заборгованості зі сплати аліментів в межах виконавчого провадження N75046669 визнано неправомірними. Головного державного виконавця Другого відділу державної Виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Омельченко Т.М. зобов?язано провести перерахунок заборгованості з урахуванням квитанцій, поданих у період з 30 січня 2019 року до 26 травня 2025 року.
Рішення суду мотивовано недоведеністю того факту, що платежі без зазначення їх призначення є додатковими витратами на дітей. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що сплачені боржником кошти на належні стягувачці рахунки не є аліментами та мають інше цільове призначення.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі Головний державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Омельченко Т.М., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу суду скасувати та ухвалите нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.
Стягувачка ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Сорочана В.О., просила закрити провадження у справі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги
Головний державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Омельченко Т.М. свою апеляційну скаргу мотивувала тим, що судовим рішенням про стягнення аліментів чітко визначено їх розмір — у твердій грошовій сумі, 9000 грн щомісячно. Боржник зобов`язаний виконувати рішення саме у встановленому розмірі та із чіткою ідентифікацією платежу як аліментного. Суд першої інстанції фактично допустив можливість виконання рішення суду в інший спосіб та в іншому розмірі, ніж визначено виконавчим документом, що є неприпустимим та суперечить принципу правової визначеності.
Надані боржником квитанції містять різні суми, не відповідають встановленому виконавчим документом розміру, містять формулювання «переказ власних коштів», не містять жодного посилання на рішення суду чи виконавче провадження. Такі документи не є доказами сплати аліментів. В ході розгляду справи боржник жодним чином не довів, що здійснені ним перекази є платежами зі сплати аліментів.
Також суд першої інстанції не обґрунтував належним чином з яких підстав він не врахував позиції Верховного Суду, викладеній зокрема у постанові від 05 серпня 2025 року у справі №390/2379/24, в якій суд дійшов висновку, що перекази коштів без конкретизації їх призначення як аліментів не можуть вважатися сплатою аліментів. Аналогічна позиція викладена і в постанові від 22 грудня 2021 року у справі №333/6869/19, де зазначено, що зі звичайних платіжних доручень без уточнення призначення неможливо визначити, що це саме аліменти, а не добровільна допомога чи подарунок. Така позиція зумовлена тим, що для суду важливими є не лише наміри сторін, а насамперед документальні докази виконання зобов`язання.
Крім того, частина квитанцій, долучених ОСОБА_2 до матеріалів справи, вже була предметом судового розгляду в іншій справі між тими ж сторонами. За результатами розгляду тієї справи судом першої інстанції було відмовлено у врахуванні зазначених квитанцій як доказів сплати аліментів у зв`язку з відсутністю в призначенні платежу чіткого зазначення «аліменти». Вказана правова позиція була підтримана судом апеляційної інстанції, який також відмовив у врахуванні відповідних платіжних документів.
Таким чином суд першої інстанції, всупереч вимогам процесуального закону, не надав оцінки факту повторності подання зазначених доказів, не врахував їх преюдиціальний характер та фактично допустив повторний розгляд питання, яке вже було остаточно вирішене судом.
Апеляційна скарга адвоката Сорочана В.О., подана в інтересах стягувачки ОСОБА_1 обґрунтована тим, що у провадженні Піденноукраїнського міського суду Миколаївської області вже перебувала скарга ОСОБА_2 на ці ж дії державного виконавця. 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2025 року була скасована ухвала Піденноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 травня 2025 року, скарга ОСОБА_2 була задоволена частково. Визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Другого відділу державної Виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Омельченко Т.М. щодо неврахування при здійсненні розрахунку заборгованості за аліментами грошових коштів, які були перераховані боржником стягувачці у період з січня 2019 року по 16 вересня 2024 року з зазначенням призначення платежу «аліменти».
При цьому апеляційним судом було відхилено довід апеляційної скарги про неправомірне неврахування виконавцем квитанцій, в яких у призначенні платежу не було зазначено «аліменти». Суд дійшов такого висновку з тих підстав, що неможливо встановити, у зв`язку з чим ці кошти були сплачені та чи стосуються вони виконання рішення про стягнення аліментів.
Узагальнені доводи інших учасників 
Правом подання відзиву на апеляційні скарги ОСОБА_2 не скористався.
2.Мотивувальна частина
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення державного виконавця Омельченко Т.М., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Головного державного виконавця Другого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області ПМУ МЮ (м.Одеса) Омельченко Т.М. підлягає задоволенню, а апеляційна скарга стягувачки ОСОБА_1 – частковому задоволенню.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.05.2024 року видано дублікат виконавчого листа на виконання судового рішення від 11.06.2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітніх дітей: синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі - 9000 грн щомісячно, починаючи з 08 січня 2019 року, до досягнення дітьми повноліття.
Державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 75046669.
З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_2 вбачається, що станом на 17.09.2025 року заборгованість становить 2 671,50 грн. за серпень 2025 року.
З поданих боржником платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що ним здійснювалися платежі протягом січня 2019 – по травень 2025 на рахунки стягувача ОСОБА_1 , які містять посилання на РНОКПП НОМЕР_1 , що належить стягувачці. 
Крім того, наявними у справі копіями платіжних доручень підтверджується належність стягувачці ОСОБА_1 платіжної картки № НОМЕР_2 .
Доказів належності їй інших рахунків та банківських карток матеріали справи не містять.
З цих підстав суд дійшов висновку, що квитанції без зазначення призначення платежу «аліменти», за якими перераховувалися боржником кошти на відкриті рахунки, що належать стягувачу, є підтвердженням сплати ним на користь стягувача аліментів, та мали бути враховані державним виконавцем при обрахунку заборгованості за аліментами, з огляду на те, що чинне законодавство не передбачає права та обов`язку у державного виконавця вимагати від боржника надання квитанцій із зазначенням призначення грошових переказів на ім`я стягувача й не враховувати безпосередньо копії наданих квитанцій.
Позиція апеляційного суду
Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень, відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Закон України «Про виконавче провадження» встановлює обов`язок державного виконавця, відкрити виконавче провадження та прийняти виконавчий документ до виконання, вживати заходів щодо примусового виконання.
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
Порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, виконавцем у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Індексація розміру аліментів проводиться щороку, починаючи з другого року після визначення розміру аліментів. У разі самостійного надіслання стягувачем виконавчого документа безпосередньо підприємству, установі, організації, фізичній особі - підприємцю чи фізичній особі, зазначеним у частині першій статті 7 цього Закону, індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (частина перша статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»).
Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (частина восьма статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до пункту 4 розділу XVIІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21) вказано, що «… саме на виконавця покладено обов`язок щомісячно обчислювати як розмір аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), так і заборгованість зі сплати аліментів і повідомляти про її існування та розмір сторонам виконавчого провадження, зокрема боржнику».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 2-4665/2008 (провадження № 61-14579св21) зазначено, що: «надані скаржником дублікати квитанцій про добровільне перерахування коштів на картковий рахунок стягувачки без зазначення у квитанції в графі «призначення платежу» - сплата аліментів, не свідчать про виконання ним судового рішення щодо сплати (погашення заборгованості) аліментів, а відтак такі не враховані державним виконавцем при складанні розрахунку заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів, а дії державного виконавця не суперечать вимогам Закону України «Про виконавче провадження», дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні скарги».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 545/1241/20 (провадження № 61-11846св24) зазначено, що: «35. У справі, що переглядається, ОСОБА_1 на обґрунтування доводів скарги послався на безпідставне неврахування виконавцем квитанцій про перерахунок коштів на утримання дітей, сплачених на банківську картку стягувача ОСОБА_2 та на банківську картку сина ОСОБА_1. Боржник звертав увагу суду на те, що грошові перекази були здійснені з метою виконання обов`язку з утримання дітей з частковою позначкою «аліменти». 36. Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні скарги, суди попередніх інстанцій порушили частину третю статті 195 СК та частину восьму статті 71 Закону № 1404-VIII (див. пункт 27). 37. В порушення статей 30-35 ЦК та статті 179 СК (див. пункти 31-34) суди не врахували, що з урахуванням обсягу неповної цивільної дієздатності неповнолітньої особи та того, що аліменти є власністю дитини, законодавець закріпив право неповнолітнього на самостійне одержання аліментів. 38. Поряд із цим встановлені судами попередніх інстанцій обставини свідчать, що ОСОБА_1 здійснив перерахування коштів по сплаті аліментів на рахунок неповнолітньої дитини ОСОБА_1. 39. Зокрема, платіжна інструкція Р24А1308628412С2960 (а.с.38) містить інформацію про переказ коштів в сумі 1100 грн з призначенням переказ власних коштів за аліменти; платіжна інструкція Р24А850295162С46516 (а.с.42) містить інформацію про переказ коштів в сумі 11200 грн з призначенням переказ власних коштів за аліменти. 40. Вказані суми (див. пункт 39) повинен був врахувати державний виконавець при розрахунку заборгованості зі сплати аліментів. 41. Інші платіжні інструкції (а.с.35-37, 39-41) посилання на аліменти у призначенні платежу не містять. 42. Таким чином суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушили норми процесуального права. […] 46. Проте скарга на дії державного виконавця підлягає частковому задоволенню, оскільки не всі платіжні інструкції, на які посилається скаржник, підтверджують перерахування коштів як аліментів (див. пункти 39-41)».
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається, встановлено, що при зверненні до суду зі скаргою, ОСОБА_2 посилався на те, що державний виконавець безпідставно не врахував платіжні інструкції за період з 30 січня 2019 року по 26 травня 2025 року в якості сплачених ним аліментів на утримання дітей, пославшись на те, що ці платіжні інструкції не мають у графі «призначення платежу» вказівки на те, що ці кошти є аліментами. 
Заявник вважає, що такі дії державного виконавця є неправомірними, та просив суд зобов?язати головного державного виконавця Другого відділу державної Виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Омельченко Т.М. провести перерахунок в межах виконавчого провадження № 75046669 з урахуванням квитанцій, поданих ним за період з 30.01.2019 року по 26.05.2025 року за якими ним перераховувались кошти на рахунок ОСОБА_1 без зазначення призначення платежу «аліменти» на загальну суму 328 218, 91 грн.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, вимоги скарги ОСОБА_2 уже були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанції.
Так, постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2025 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 та скасовано ухвалу Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 травня 2025 року. У справі ухвалено нове рішення. Скарга ОСОБА_2 задоволена частково, визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Другого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Омельченко Т.М. та зобов`язано здійснити перерахунок заборгованості за аліментами в межах виконавчого провадження №75046669, врахувавши перераховані боржником стягувачу за період з січня 2019 року до 16.09.2024 року кошти, вказані в платіжних документах з зазначенням у призначенні  платежу – «аліменти».
Факти, встановлені цим судовим рішенням є преюдиційними для апеляційного суду, у справі, що переглядається.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що: "преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта".
У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19) зазначено, що: "преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Отже, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень".
За таких обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_2 щодо врахування до суми сплачених аліментів коштів, внесених за квитанціями без призначення платежу «аліменти» за період з 30.01.2019 року по 16.09.2024 року.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги попередні висновки апеляційного суду та викладені вище висновки Верховного Суду, у томі числі його Великої Палати.
Також колегія суддів вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2023 року у справі № 206/2658/22 (провадження № 61-4693св23), оскільки обставини цієї справи не є подібними.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі № 910/8358/19).
Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
У справі № 206/2658/22 суд дійшов висновку про те, що кошти, сплачені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, є саме аліментами на дитину, врахувавши неоднозначну та непослідовну процесуальну поведінку заявниці, яка у касаційній скарзі навела суперечливі твердження, зазначивши, що боржник не довів, що сплачені ним кошти є аліментами на дитину. Проте, у іншій частині тексту касаційної скарги зазначила таке: «ОСОБА_2 стверджує, що не подавала на виконання виконавчий лист на стягнення аліментів, тому що у сторін була домовленість про перерахування цих коштів без подання виконавчого листа на виконання, боржник казав, що буде допомагати їй, але зазначений розмір допомоги та платежі були нерегулярними та недостатніми». З огляду на це Верховний Суд дійшов переконання, що це твердження заявниці доводить, що кошти, сплачені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , є саме аліментами на дитину.
Отже, обставини справи, на яку послався суд першої інстанції при вирішенні спору у справі за скаргою ОСОБА_2 не є тотожними, тому суд апеляційної інстанції вважає таке посилання помилковим та безпідставним.
Щодо уточнених вимог ОСОБА_2 про зарахування до заборгованості за аліментами коштів, сплачених ним у період з вересня 2024 року по 26.05.2025 року, то з наявного у справі розрахунку заборгованості, виконаного державним виконавцем станом на 28 серпня 2025 року, вбачається, що всі щомісячні платежі у розмірі 9 000 грн, що були внесення ОСОБА_2 у цей період державним виконавцем враховані. Та, як пояснив державний виконавець, а також це вбачається з наданого ним розрахунку, станом на 30 червня 2025 року заборгованість у ОСОБА_2 була відсутня.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють відповідні правовідносини, а тому ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, яке на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України слід скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволення позову.
З урахуванням викладеного, що апеляційна скарга Головного державного виконавця Другого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області ПМУ МЮ (м.Одеса) Омельченко Т.М. підлягає задоволенню.
Апеляційна скарга стягувачки ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскільки вимога про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.
Так з доводів апеляційної скарги вбачається, апелянт посилається на те, що у провадженні Піденноукраїнського міського суду Миколаївської області вже перебувала скарга ОСОБА_2 на ці ж дії державного виконавця. При цьому постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2025 року було скасовано ухвала Піденноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 травня 2025 року, визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Другого відділу державної Виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Омельченко Т.М. щодо неврахування при здійсненні розрахунку заборгованості за аліментами грошових коштів, які були перераховані боржником стягувачці у період з січня 2019 року по 16 вересня 2024 року з зазначенням призначення платежу «аліменти».
Такий довід апеляційної скарги є помилковим, оскільки зазначеним судовим рішенням державного виконавця було зобов`язано врахувати при розрахунку заборгованості платіжні документи з позначкою «аліменти».
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
При поданні скарги, що розглядається, ОСОБА_2 просив зобов`язати державного виконавця врахувати також платіжні документи без вказівки призначення платежу «аліменти», у тому числі за період до 26 травня 2025 року.
Таким чином апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги у цій частині.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 385 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Омельченко Тетяни Миколаївни задовольнити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 лютого 2026 року скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення.
Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні скарги на дії Головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Омельченко Тетяни Миколаївни.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий     Н.О.Тищук

Судді:      В.В.Коломієць

Т.В.Серебрякова

---------------------------------
Повний текст постанови виготовлено 13 квітня 2026 року