ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/3733/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАРУС ШИППІНГ КО" – Калітенко С.А.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" – Рудніва С.В.,
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА"
на рішення Господарського суду Одеської області від 03.11.2025, прийняте суддею Невінгловською Ю.М., м. Одеса, повний текст складено 10.11.2025,
у справі №916/3733/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАРУС ШИППІНГ КО"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА"
про стягнення 363 409,77 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАРУС ШИППІНГ КО" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у загальній сумі 363409,77 грн, з яких: 355409,77 грн – заборгованість за надані послуги агентування баржі "HS-83" та 8000 грн – заборгованість за надані послуги агентування плавкрану "ПК-3-63". 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором морського агентування №01/09/21 від 01.09.2021, укладеним між сторонами у спрощений спосіб, в частині повної та своєчасної оплати вартості наданих позивачем послуг агентування баржі "HS-83" та плавкрану "ПК-3-63".
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 16.09.2025 відкрито провадження у справі №916/3733/25.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.11.2025 у справі №916/3733/25 (суддя Невінгловська Ю.М.) задоволено позов; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАРУС ШИППІНГ КО" заборгованість у розмірі 363409,77 грн, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 4360,92 грн.
Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати вартості наданих йому послуг, що зумовило правомірність заявлення вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" відповідної заборгованості.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 03.11.2025 у справі №916/3733/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Зокрема, скаржник наголошує на тому, що позивач самостійно в односторонньому порядку за відсутності згоди відповідача встановив для себе необхідність надання послуг з агентування баржі "HS 83", тобто визначив предмет договору, розмір винагороди за надання послуг, порядок та строки сплати винагороди, характер та порядок виконання комерційним агентом посередницьких послуг, а також без погодження з Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" здійснював оплату якихось витрат у незрозумілих розмірах, після чого безпідставно заявив про необхідність відшкодування таких коштів за рахунок відповідача. Крім того, за твердженням апелянта, останній не надавав своєї згоди на зміну місця відстою шаланди "HS-83" у межах порту Рені, а також не надавав дозволу та погодження щодо використання її для розвантаження/навантаження інших суден, а позивач при цьому ні перед, ні після вчинення перелічених дій не попередив про них Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА", внаслідок чого допустив перевищення повноважень за договором агентування №01/09/21 від 01.09.2021.
У відзиві на апеляційну скаргу №2025/12/18/01 від 18.12.2025 (вх.№4874/25/Д1 від 18.12.2025) Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАРУС ШИППІНГ КО" просить у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" відмовити, а оскаржуване рішення – залишити без змін, посилаючись на те, що всі доводи апелянта спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а також преюдиційними обставинами, встановленими чинним судовим рішенням, яке ухвалене в іншій справі та набрало законної сили.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Поліщук Л.В., Богатиря К.В. від 09.12.2025 у справі №916/3733/25 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.12.2025 вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" на рішення Господарського суду Одеської області від 03.11.2025 у справі №916/3733/25 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, а також призначено дану справу для розгляду вказаної апеляційної скарги на 18.02.2026 о 10:30.
У судовому засіданні 18.02.2026, проведеному в режимі відеоконференції, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" підтримав апеляційну скаргу; представник Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАРУС ШИППІНГ КО" висловив заперечення проти її задоволення.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до декларації №34 від 19.12.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАРУС ШИППІНГ КО", як Морський агент, приєдналося до договору про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України №367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018.
За умовами пункту 1.1 договору про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України №367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 (у редакції від 16.02.2022, що набула чинності з 01.04.2022; далі – договір №367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018) цей договір є договором приєднання у розумінні статті 634 Цивільного кодексу України, який встановлює рівні умови для всіх суб`єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність у морських портах України, та може бути укладений лише шляхом приєднання Морського агента до всіх його умов в цілому шляхом надання Адміністрації декларації про приєднання до договору, розміщеної на офіційному веб-сайті Адміністрації, в порядку, передбаченому цим договором.
Даний договір врегульовує взаємовідносини Адміністрації та Морського агента під час агентування суден у морських портах, зокрема, щодо порядку нарахування та оплати за заявками Морського агента портових зборів, спеціалізованої послуги та інших послуг (робіт), що надаються у морських портах України, перелік яких розміщений на веб-сайті Адміністрації (пункт 2.1 договору №367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018).
Пунктом 4.1 договору №367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 передбачено, що оплата портових зборів та спеціалізованої послуги здійснюється Морським агентом до виходу судна з морського порту на рахунок Адміністрації у доларах США щодо суден під іноземним прапором і у національній валюті щодо суден під державним прапором України на підставі рахунків, своєчасно виставлених Адміністрацією.
В силу пункту 8.1 договору №367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 цей договір набуває чинності з моменту реєстрації Адміністрацією оригіналу декларації про приєднання, але у будь-якому разі не раніше 01.01.2019 та діє до 31 грудня року такої реєстрації, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, взятих на себе під час дії цього договору.
В адресованому Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛАРУС ШИППІНГ КО" листі №375 від 01.09.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" номінувало позивача як агента шаланди HS-83 та плавкрану ПК-3-63, які здійснюють свою діяльність у порту Рені, та просило направити договір на агентування.
Окремий договір на агентування у матеріалах справи відсутній, проте з матеріалів справи вбачається, що позивач виставляв відповідачеві рахунки на оплату з посиланням на договір агентування №01/09/21 від 01.09.2021 та найменування відповідних плавзасобів (шаланда HS-83 та плавкран ПК-3-63).
Зокрема, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАРУС ШИППІНГ КО" виставило відповідачеві рахунок на оплату №7 від 31.01.2022 за агентування вищенаведеного плавкрану на загальну суму 47251,39 грн, який був частково оплачений Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" на суму 39251,39 грн згідно з платіжною інструкцією №52 від 18.05.2022 з призначенням платежу "Плата за агентські послуги згідно з рах.№7 від 31.01.2022, у т.ч. ПДВ – 6541,90 грн".
Крім того, у період з лютого місяця 2023 року по вересень місяць 2024 року включно позивач виставляв Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" рахунки на оплату за агентування шаланди HS-83 на загальну суму 355409,77 грн, а саме: №122 від 28.02.2023 на суму 47087,08 грн; №155 від 31.03.2023 на суму 51274,94 грн; №206 від 30.04.2023 на суму 49879,26 грн; №263 від 31.05.2023 на суму 51275,32 грн; №349 від 30.06.2023 на суму 49879,03 грн; №437 від 31.07.2023 на суму 23859,23 грн; №541 від 31.08.2023 на суму 3744,28 грн; №650 від 30.09.2023 на суму 12225,18 грн; №764 від 31.10.2023 на суму 8073,47 грн; №868 від 30.11.2023 на суму 7822,54 грн; №944 від 31.12.2023 на суму 8266,51 грн; №76 від 31.01.2024 на суму 4508,62 грн; №139 від 29.02.2024 на суму 4254,82 грн; №213 від 31.03.2024 на суму 4668,85 грн; №305 від 30.04.2024 на суму 4569,82 грн; №359 від 31.05.2024 на суму 4821,11 грн; №413 від 30.06.2024 на суму 4669,82 грн; №469 від 31.07.2024 на суму 4884,23 грн; №559 від 31.08.2024 на суму 4903,19 грн та №608 від 30.09.2024 на суму 4742,47 грн.
Відповідно до вищенаведених рахунків наведені у них суми складаються з витрат, які підлягають відшкодуванню, та агентської винагороди, розмір якої визначений у розмірі 6666,67 грн на місяць без ПДВ.
Крім того, у матеріалах справи наявні складені позивачем за вищевказаний період акти надання послуг, які не підписані зі сторони відповідача.
Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" факт направлення йому позивачем вищенаведених рахунків та актів надання послуг не заперечується.
З метою підтвердження обставини понесення витрат в межах надання агентських послуг зі сплати портових платежів за судно HS-83 з прапором Палау позивачем надано рахунки Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", які виставлені у спірному періоді на загальну суму 7549,67 євро, а також докази оплати цих рахунків позивачем в іноземній валюті на загальну суму 7465,56 євро.
В адресованих відповідачу претензіях №2025/02/03/01 від 03.02.2025, №2025/02/03/01 від 03.02.2025, №2025/05/22/01 від 22.05.2025 та №2025/08/06/01 від 06.08.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАРУС ШИППІНГ КО" вимагало виконати зобов`язання та у повному обсязі погасити заборгованість з оплати наданих позивачем послуг з морського агентування баржі HS-83 у розмірі 355309,77 грн та плавкрану ПК-3-63 у розмірі 8000 грн.
У відповіді на претензію №20/08-2 від 20.08.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" зазначило про те, що визнає існуванням перед позивачем заборгованості за послуги агентування, проте не погоджується з заявленим розміром такої заборгованості.
Відповідно до листа Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" №1260/21-01-03/Вих від 04.09.2025, наданого у відповідь на адвокатський запит представника відповідача, у період з 01.01.2022 по 30.04.2022 баржа HS-83 знаходилась у допоміжного причалу 2В (інші судна не швартувалися); у період з 01.05.2023 по 10.07.2023 баржа HS-83 знаходилась у причалу №15 (у цей період до причалу швартувалися наступні судна: "GUDENA", "VARUNA", "LUCY J", "HAMІD S", "GUDENA", "ALI NAJAFOV", "UNI TRADER", "SES 1", "PAZAR", "BARBAROS ULUC VARDAL"); у період з 10.07.2023 по 05.08.2023 баржа HS-83 знаходилась на якірній стоянці №4 (якірний пристрій на баржі HS-83 несправний, тому баржа швартувалась до плавучої майстерні ПМ-8, яка знаходилась на якірній стоянці №4 у той період); у період з 05.08.2023 по 08.08.2023 баржа HS-83 знаходилась у причалу №3 (у цей період до причалу швартувалося судно "NAVIN EAGLE"; у період з 08.08.2023 по 23.10.2023 баржа HS-83 знаходилась на якірній стоянці №4 (швартувалась до плавучої майстерні ПМ-8); у період з 23.10.2023 по 21.05.2024 баржа HS-83 знаходилась на якірній стоянці №4 (ошвартована до т/х "MIRA"); у період з 22.05.2023 по 01.10.2024 баржа HS-83 знаходилась на якірній стоянці №4 (ошвартована до т/х "MIRA"); до баржі HS-83 інші судна не пришвартовувались.
Листом №936/21-01-03/Вих від 21.05.2024, наданим за результатами опрацювання адвокатського запиту представника відповідача, Ренійська філія Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" зазначала, що з 01.05.2023 та до моменту надання цієї відповіді баржа HS-83 здійснювала відстій, а також повідомила, що тариф за відстій погоджений у наступних розмірах: з 01.01.2022 по 31.12.2022 – 19,27 грн/доба/п.м; з 01.01.2023 по 31.12.2023 – 22,81 грн/доба/п.м. Крім того, у даному листі вказано, що вищевказані тарифи відносяться як для суден, які не під державним прапором України, так і для суден, які під державним прапором України.
Згідно з листом Приватного підприємства "ІНТЕР-БУНКЕР", поданим до Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" за вхідним №2374/21/вх від 11.10.2024, вказане підприємство з 01.10.2024 номіноване морським агентом баржі HS-83.
Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у загальній сумі 363409,77 грн, з яких: 355409,77 грн – заборгованість за надані послуги агентування баржі "HS-83" та 8000 грн – заборгованість за надані послуги агентування плавкрану "ПК-3-63".
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати вартості наданих йому послуг, що зумовило правомірність заявлення вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" відповідної заборгованості.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про задоволення позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Частина перша статті 202 Цивільного кодексу України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями частини першої статті 205 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Згідно з частиною першою статті 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
В силу частини першої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
При цьому відповідно до частин першої, другої статті 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.
За умовами частини першої статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
В силу статті 20 Кодексу торгового мореплавства України судновласником у цьому Кодексі визнається юридична або фізична особа, яка експлуатує судно від свого імені, незалежно від того, чи є вона власником судна, чи використовує на інших законних підставах. Власником судна є фізична або юридична особа, яка здійснює відносно закріпленого за нею судна права, до яких застосовуються правила про право власності.
Положеннями статті 116 Кодексу торгового мореплавства України унормовано, що у морському порту або по за його територією як постійні представники судновласника діють агентські організації (морський агент), які за договором морського агентування за винагороду зобов`язуються надавати послуги в галузі торговельного мореплавства.
Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу торгового мореплавства України морський агент виконує формальності та дії, пов`язані з прибуттям, перебуванням і відходом судна, допомагає капітану судна у налагодженні контактів з службами порту, місцевими органами виконавчої влади, в організації постачання і обслуговування судна в порту, оформляє митні документи та документи на вантаж, інкасує суми фрахту та інші суми для оплати вимог судновласника, що виникають з договору перевезення, сплачує за розпорядженням судновласника і капітана судна суми, пов`язані з перебуванням у порту, залучає вантажі для морських ліній, здійснює збір фрахту, експедирування вантажу, наймання екіпажів для роботи на суднах, виступає від імені вантажовласника, а також договірною стороною учасників мультимодального перевезення.
Статтею 118 Кодексу торгового мореплавства України передбачено, що до обов`язків судновласника відноситься надання морському агенту коштів, достатніх для здійснення його функцій, передбачених у статті 117 Кодексу торгового мореплавства України, а також відшкодування морському агенту будь-яких витрат, зроблених ним від імені або за їх згодою.
Колегія суддів вбачає, що у матеріалах справи відсутній окремий договір на агентування між сторонами, між тим відповідач адресованим позивачу листом №375 від 01.09.2021, тобто у письмовій формі, номінував Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАРУС ШИППІНГ КО" як агента шаланди HS-83 та плавкрану ПК-3-63, які здійснюють свою діяльність у порту Рені, і вказана номінація була прийнята останнім без зауважень.
Отже, між сторонами виникли правовідносин щодо агентування баржі HS-83 та, як наслідок, господарські зобов`язання відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.
Крім того, колегією суддів враховується, що обставини виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин щодо морського агентування шаланди HS-83 та плавкрану ПК-3-63 на підставі номінації, викладеної у листі №375 від 01.09.2021, встановлені рішенням Господарського суду Одеської області від 03.09.2024 у справі №916/792/24, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2025, та в силу частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування, оскільки є преюдиційними.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо (стаття 538 Цивільного кодексу України).
Положеннями статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Як зазначалося вище, що Ренійська філія Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" у період з лютого місяця 2023 року по вересень місяць 2024 року включно виставляла позивачу рахунки зі сплати портових платежів за судно (баржу) HS-83, які були сплачені позивачем. Доказів здійснення портових платежів за вказане судно іншими особами у спірному періоді матеріали справи не містять.
В свою чергу, позивач виставляв відповідачеві рахунки на оплату з посиланням на договір агентування №01/09/21 від 01.09.2021 та найменування відповідних плавзасобів (шаланда HS-83 та плавкран ПК-3-63).
Водночас сторонами не було узгоджено обов`язку негайного виконання зобов`язання з оплати відповідачем рахунків, виставлених позивачем у зв`язку з надання послуг морського агентування та необхідністю відшкодування витрат, а відтак таке виконання мало бути здійснене Товариством з обмеженою відповідальністю "Лакоса" у семиденний строк від дня пред`явлення позивачем відповідної вимоги.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у спірних правовідносинах неодноразово звертався до відповідача з вимогами у вигляді претензій №2025/02/03/01 від 03.02.2025, №2025/02/03/01 від 03.02.2025, №2025/05/22/01 від 22.05.2025 та №2025/08/06/01 від 06.08.2025, в яких просив виконати зобов`язання та сплатити кошти за надані Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАРУС ШИППІНГ КО" послуги з морського агентування баржі HS-83 у розмірі 355309,77 грн та плавкрану ПК-3-63 у розмірі 8000 грн.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.
Докази проведення відповідачем повної оплати виставлених позивачем рахунків у матеріалах справи відсутні, натомість частково оплаченим був лише один з них – рахунок №7 від 31.01.2022 за агентування плавкрану ПК-3-63.
Колегія суддів зазначає, що рахунок №7 від 31.01.2022 був виставлений позивачем у межах правовідносин морського агентування та визначав загальний обсяг грошового зобов`язання відповідача за надані агентські послуги стосовно плавкрану ПК-3-63. Здійснення відповідачем часткової оплати цього рахунку із зазначенням призначення платежу як плати за агентські послуги свідчить про прийняття умов розрахунку та узгодження сторонами вартості відповідних послуг. За своєю правовою природою рахунок, виставлений у межах існуючих договірних відносин та прийнятий до виконання боржником, конкретизує зміст грошового зобов`язання і визначає його розмір. Часткове виконання такого зобов`язання означає припинення його у відповідній частині, тоді як невиконаний залишок зберігає силу належного до сплати боргу. Морське агентування відповідно до статей 116-118 Кодексу торговельного мореплавства України охоплює як компенсацію витрат, пов`язаних із перебуванням судна в порту, так і виплату винагороди за здійснення агентом організаційних та представницьких функцій. Отже, грошове зобов`язання за рахунком №7 від 31.01.2022 не зводиться виключно до окремих витрат, а становить погоджену сторонами вартість комплексу агентських дій, у зв`язку з чим залишок у сумі 8000 грн за цим рахунком є безпідставно невиконаною частиною узгодженого сторонами грошового зобов`язання.
Таким чином, з огляду на викладені вище норми права та правовідносини, які склались між сторонами щодо агентування баржі HS-83 та плавкрану ПК-3-63, беручи до уваги не подання до суду першої інстанції доказів проведення відповідачем повної оплати коштів за надані йому послуги та компенсації витрат, пов`язаних з оплатою Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАРУС ШИППІНГ КО" в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" рахунків Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", Південно-західний апеляційний господарський суд, враховуючи проведення відповідачем часткової оплати рахунку №7 від 31.01.2022 за агентування вказаного плавкрану, погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про наявність правових підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАРУС ШИППІНГ КО" заборгованості у загальній сумі 363409,77 грн (355409,77 грн за агентування баржі HS-83 та 8000 грн за агентування плавкрану ПК-3-63).
Доводи апелянта стосовно неукладеності між сторонами окремого договору морського агентування, а також про те, що позивач самостійно без погодження з Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" здійснював оплату витрат, після чого безпідставно заявив про необхідність відшкодування таких коштів за рахунок відповідача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки сама по собі відсутність укладеного у письмовій формі договору морського агентування ніяким чином не свідчить про те, що між сторонами не виникли правовідносини агентування баржі та плавкрану у спірному періоді, тим більше, що сам відповідач звернувся до позивача з листом про номінацію останнього в якості агента суден у порту Рені, тобто виступив ініціатором виникнення відповідних зобов`язань, та в подальшому частково оплатив виставлений позивачем рахунок, тобто підтвердив схвалення правочину, в тому числі щодо розміру місячної агентської винагороди.
При цьому судом апеляційної інстанції також враховується, що передання та прийняття робіт (послуг) на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт (надання послуг) за договором (угодою) у разі неотримання обґрунтованої відмови замовника про підписання такого акту та, відповідно, прийняття робіт (послуг). Крім того, виконавець робіт (надавач послуг) не повинен вчиняти жодних додаткових дій щодо спонукання замовника до отримання та підписання акта здачі-прийняття робіт (надання послуг).
Непідписання замовником актів надання послуг саме по собі не свідчить про ненадання таких послуг, якщо замовник не надав мотивованих та обґрунтованих заперечень у розумний строк, а також фактично користувався результатами виконання зобов`язання. У такому випадку односторонні акти можуть бути визнані належним доказом виконання зобов`язання за умови підтвердження фактичного надання послуг іншими доказами у їх сукупності.
За загальними засадами цивільного та господарського обороту сторона, яка отримала документи, що визначають обсяг її грошового зобов`язання, повинна у розумний строк заявити свої заперечення щодо їх змісту або розміру. Тривала відсутність заперечень у поєднанні з частковим виконанням зобов`язання свідчить про прийняття відповідних умов та формування правової визначеності між сторонами.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач не надав позивачеві мотивованої відмови від підписання актів надання послуг, копії яких наявні у матеріалах справи (зокрема, не висловив жодних заперечень щодо відсутності між сторонами зобов`язань морського агентування, а також щодо неузгодженості змісту цих зобов`язань, розміру винагороди за надання послуг, порядку та строків сплати винагороди, характеру та порядку виконання комерційним агентом посередницьких послуг, розміру витрат тощо), а тому колегія суддів вважає вказані акти належними доказами виконання позивачем прийнятих на себе зобов`язань.
Більше того, оцінюючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції виходить не лише з формального аналізу окремих документів, але і з їх економічного змісту. Фактичне виконання агентом функцій із забезпечення перебування судна у порту, організація взаємодії з портовими службами та здійснення необхідних платежів у сукупності свідчать про реальність господарської операції та існування зустрічного обов`язку судновласника оплатити такі послуги.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до засад цивільного законодавства, закріплених у статті 3 Цивільного кодексу України, учасники цивільних відносин повинні діяти добросовісно. Поведінка відповідача, який ініціював виникнення правовідносин агентування, частково оплатив надані послуги, тривалий час не заперечував проти їх надання, а згодом послався на відсутність договору та непогодження умов, суперечить принципу добросовісності та доктрині заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium).
Господарські правовідносини ґрунтуються на принципах передбачуваності, правової визначеності та стабільності обороту. Учасники господарської діяльності повинні розраховувати на те, що погоджені ними умови виконання зобов`язань та прийняті до виконання документи породжують юридичні наслідки, які не можуть бути довільно поставлені під сумнів після фактичного виконання договору однією зі сторін.
Особа, яка своєю поведінкою створила у контрагента обґрунтоване переконання щодо існування договірних відносин та їх виконання, не вправі в подальшому заперечувати наявність таких правовідносин виключно з метою уникнення виконання грошового зобов`язання.
Посилання скаржника на перевищення позивачем своїх повноважень морського агента у зв`язку з використанням баржі HS-83 в період агентування у власних комерційних цілях з переміщенням останньої для обслуговування інших суден, які було до неї пришвартовано, без погодження з відповідачем відхиляється колегією суддів, оскільки відповідні твердження Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" не підтверджені за допомогою належних та допустимих доказів, а також спростовуються наявним у матеріалах справи листом Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" №1260/21-01-03/Вих від 04.09.2025, відповідно до якого до вказаної баржі інші судна не пришвартовувались. Сам по собі факт перебування судна у межах порту та зміни місця його відстою не свідчить про використання судна в інтересах агента чи третіх осіб без згоди судновласника.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 03.11.2025 у справі №916/3733/25 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 03.11.2025 у справі №916/3733/25 – без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАКОСА".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 23.02.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук