ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/599/26 Справа № 233/5617/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Карягіна Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна  І. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 лютого 2026 року м. Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М., 
при секретарі судового засідання    Примак Н.М.,
за участю захисника адвоката    Соколова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника адвоката Соколова В.В., діючого в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову Шевченківського районного суду міста Дніпра від 18 липня 2025 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 гривень (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок), з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, стягнуто судовий збір, -
в с т а н о в и л а :
постановою Шевченківського районного суду міста Дніпра від 18 липня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним, в тому, що він 25.09.2024 року о 09-58 год., знаходячись на вул. Ємельянова, 12 у м. Костянтинівка Донецької області, у порушення п. 2.5 ПДР України, керував автомобілем «Фольксваген» д/н НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота). Від проходження у встановленому порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 відмовився, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На зазначену постанову захисник адвокат Соколов В.В., діючий в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу із пропуском строку на апеляційне оскарження.
В клопотанні про поновлення строку вказує, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, приймає участь у заходах проти збройної агресії російської федерації проти України. 11.07.2025 судом зареєстровано заяву ОСОБА_1 , якою він просить суд провести судове засідання з розгляду справи за його безпосередньої присутності, як особи яка притягається до адміністративної відповідальності, для надання пояснень по суті справи. 18 липня 2025 року, тобто на дату якою датована оскаржувана постанова, ОСОБА_1 , як особа, стосовно якої розглядалася справа, його захисник адвокат Соколов В.В., не були присутніми при розгляді справи та оголошенні постанови по справі після закінчення розгляду справи. Зміст оскаржуваної постанови суду став відомий ОСОБА_1 та його захиснику лише 31 грудня 2025 року із застосунку “ДІЯ”.
Вивчивши доводи клопотання про поновлення строку, апеляційний суд дійшов наступного висновку. 
Відповідно до вимог ст. 289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та його захисник адвокат Соколов В.В. участі у судовому засіданні не приймали, постанова Шевченківського районного суду міста Дніпра від 18 липня 2025 року надіслана місцевим судом 30.12.2025 р., зареєстровано: 31.12.2025, забезпечено надання загального доступу: 01.01.2026. Апеляційну скаргу захисник адвокат Соколов В.В. подав 07.01.2026 року. 
На підставі викладеного, вважаю за можливе визнати причину незначного пропуску строку поважною та поновити строк апеляційного оскарження постанови Шевченківського районного суду міста Дніпра від 18 липня 2025 року щодо ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі захисник адвокат Соколов В.В. просить постанову суду скасувати та провадження у справі стосовно ОСОБА_1 закрити, у зв`язку відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130КУпАП.
На обґрунтування своїх вимог вказує, що суд першої інстанції приймаючи оскаржувану постанову у справі не врахував практику Європейського Суду з прав людини про те, що процесуальні особливості справ про адміністративні правопорушення прирівнюються до кримінального процесуального законодавства.
Зауважує, що відповідно до направлення, яке міститься в матеріалах справи ОСОБА_1 доставлений на огляд до закладу охорони здоров`я інспектором СРПП Бахмутського РВП ГУНП в Донецькій області капітаном поліції Краснопольським О.М., що не зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення серія ЕПР1 № 136420 від 25.09.2024 року. Про те фактично ОСОБА_1 до закладу охорони здоров`я поліцейським не доставлявся.
Звертає увагу, що в протоколі зазначено, що поліцейським проведено огляд ОСОБА_1 , у результаті огляду виявлені ознаки сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота. Про те, відеозаписом зафіксовано, що поліцейським не складено та не вручено ОСОБА_1 акт огляду, відповідно до вимог п. 5 Порядку, затвердженого постановою КМУ № 1103 від 17.12.2008 року.
Вказує, що в порушення вимог Інструкції у протоколі про адміністративне правопорушення серія ЕПР1 № 136420 від 25.09.2024 (графа 10. Технічний засіб відеозапису), відсутнє посилання на технічний засіб за допомогою якого поліцейським здійснено відеофіксацію. Вказане позбавляє можливості перевірити та зробити висновок про те, чи були поліцейським, під час складання даного протоколу, дотримані вимоги законодавства щодо оформлення протоколу про адміністративне правопорушення, та чи не було порушено прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, під час його складання.
Наголошує, що в порушення вимог даної Інструкції, працівниками поліції додано до протоколу про адміністративне правопорушення у якості доказу диск, що містить у собі три самостійних окремих відеозаписів, які у своїй сукупності перериваються, а тому в даному випадку їх неможливо зв`язати у єдине ціле. Підтвердженням цього, є те, що на одному відеозаписі ОСОБА_1 припарковує машину капотом до станції технічного обслуговування, а на іншому відеозаписі, яким зафіксовано пропонування поліцейським ОСОБА_1 пройти огляд, зазначений транспортний засіб вже припарковано у відношенні до станції техобслуговування — задньою частиною. Ці відеозаписи відрізняються за своїм типом та у свою чергу були створені на різних записуючих пристроях. Зміст цих відео не містить жодних відомостей про особу, що здійснює відеозапис, під час перегляду відеозаписів неможливо встановити хронологію та суть подій.
Зауважує, що поліцейський проінформував ОСОБА_1 про причину зупинки транспортного засобу - був не пристебнутий ременем безпеки, проте із матеріалів справи не вбачається, що водій ОСОБА_1 допустив будь-які порушення правил дорожнього руху, за які його слід було зупинити.
ОСОБА_1 у судове засідання апеляційної інстанції не прибув, при цьому належним чином повідомлений про день, час і місце апеляційного розгляду даної справи. 
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 294 КУпАП України, апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду.
До цього ж, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року ЄСПЛ у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 зазначеної Конвеції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року в справі "Смірнова проти України").
Частиною 6 ст. 294 КУпАП встановлено, що неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обстави, керуючись ст. 268 КУпАП України, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути цю справу за відсутністю ОСОБА_1 на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи та за участю його захисника адвоката Соколова В.В. 
Вивчивши, перевіривши та оцінивши матеріали адміністративної справи, обміркувавши наведені доводи захисту, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП України, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення.
Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
При розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Також при розгляді справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КУпАП України, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно припису ст. 8 КУпАП України особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.
Згідно положень ст. 17 Закону України " Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " від 23.02.2006 року за №3477-ІV рішення ЄСПЛ - є джерелом права в Україні.
Відповідно до положення частини 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Бендерський проти України" (заява №22150/02, параграф 2), у якому відображений принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.
Ці вимоги закону при розгляді суддею місцевого суду адміністративної справи щодо ОСОБА_1 належно виконані.
Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 визнаний винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за ознакою керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмову від проходження відповідного огляду.
Відповідно до п. 2.5 ПДД України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, доказуванню в даному випадку підлягає факт керування транспортним засобом та факт відмови водія від проходження огляду. 
Судом першої інстанції встановлено, що факт вчинення адміністративного правопорушення та винність ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 25.09.2024 року; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 25.09.2024 року, згідно якого при огляді у водія ОСОБА_1 виявлені ознаки алкогольного сп`яніння – різкий запах алкоголю з порожнини рота; відеозаписом з нагрудних камер поліцейських, на якому зафіксований факт відмови водія ОСОБА_1 від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці або у медичному закладі, та іншими матеріалами справи.
Дослідивши матеріали справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає їх належними та допустимими доказами, якими беззаперечно підтверджено наявність обов`язкових ознак інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, зокрема, факт керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Поміж іншим, апеляційний суд зазначає, що сторона захисту окремо не оспорює факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 , а зазначає на ряд порушень проведення огляду, які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
Водночас факт керування транспортним засобом поза розумним сумнівом підтверджується сукупністю доказів, які містяться в матеріалах справи. 
Так, із відеозапису вбачається, що автомобіль «Фольксваген» д/н НОМЕР_1 , перебуваючи в стані руху, здійснив паркування, з водійського місця вийшов ОСОБА_1 . Під час спілкування із поліцейськими ОСОБА_1 не заперечував керування ним транспортним засобом. 
Крім того, на відеозаписі поліцейських зафіксовано, що під час спілкування із водієм поліцейським констатовано наявність ознак алкогольного сп`яніння, а саме запах з порожнини рота, тому запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, на що ОСОБА_1 відповів відмовою, тому поліцейським запропоновано пройти огляд у закладі охорони здоров`я, на що ОСОБА_1 також відповів відмовою. В свою чергу, поліцейським роз`яснено, що за відмову від проходження огляду також передбачена адміністративна відповідальність і буде складено адміністративний протокол. 
Доводи апеляційної скарги, що на наданих відеофайлах зафіксоване різне паркування транспортного засобу ОСОБА_1 не може слугувати підставою для визнання доказів не допустимими або невідповідність фактичних обставин справи, викладених у протоколі. Так, апеляційним судом встановлено, що різне паркування транспортного засобу має місце, однак на першому відеофайлі зафіксовано зупинку транспортного засобу, а на другому відеофайлі вже відбувається процес проведення огляду, з проміжком часу пів години. Отже, знаходження автомобіля на одному місці, однак з різним положенням, не вказує на будь-які порушення та недопустимість відеозапису, як доказу у справі. 
Посилання захисника на недопустимість відеозапису поліцейських як доказу є неспроможними, оскільки дані, які зафіксовані на відеозаписі, є логічними, послідовними та містять інформацію, яка необхідна для встановлення наявності або відсутності ознак адміністративного правопорушення, в даному випадку це факт керування транспортним засобом, виявлення у водія ознак сп`яніння, що сам ОСОБА_1 не заперечував та відмова від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або у закладі охорони здоров`я. Більш того, захисник не вказує на невідповідність зафіксованих фактів або обставин, які мають суттєве значення, тим обставинам, які зафіксовані на відеозаписі. Апеляційний суд вважає відеозапис поліцейських належним та допустимим доказом, який підтверджує вину ОСОБА_1 .
Зауваження щодо відсутності в протоколі про адміністративне правопорушення посилання на найменування файлів та приладів фіксації, не є таким порушенням для визнання доказу недопустимим, оскільки на доданих до протоколу відеозаписах, які є додатками до протоколу, зафіксовані саме ті обставини, які викладені в письмових матеріалах справи, та повністю узгоджуються мж собою.
Відповідно до п. 10 Розділу ІІ Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 11 листопада 2015 року результати огляду на стан сп`яніння водія транспортного засобу, проведеного поліцейським, зазначаються в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (додаток 2) (далі – акт огляду). У випадку установлення стану сп`яніння результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються у протоколі про адміністративне правопорушення, до якого долучається акт огляду. 
Виходячи з наведеної норми, акт огляду складається саме за результатами вже проведеного огляду водія на стан сп`яніння та не потребує проведення окремого огляду для встановлення ознак. 
Апеляційний суд зауважує, що встановлення ознак сп`яніння є суб`єктивним судженням поліцейського, який за своїм внутрішнім переконанням під час спілкуванням із водієм може вбачати ознаки сп`яніння, що є безумовною підставою для вимоги в проходженні відповідного огляду. Виявлення та оголошення ознак сп`яніння, не є твердженням про стан сп`яніння водія, а вказує на необхідність в проходженні огляду на спростування або доведення перебування в стані сп`яніння. В даному випадку огляд на стан сп`яніння не проводився, у зв`язку з відмовою водія ОСОБА_1 від його проходження, що нівелює наявність відповідного акту у матеріалах справи, а тому доводи захисника в цій частині не заслуговують на увагу. 
Доводи захисника про вказівку в направленні на проведення огляду про перебування ОСОБА_1 у закладі охорони здоров`я є хибним, оскільки направлення видається поліцейським для вимоги та слідування до медичної установи, яка саме і вказується у бланку направлення. В даному випадку ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, а тому поліцейським долучено направлення до матеріалів справи задля підтвердження дотримання вимог процедури проведення огляду.
Не можуть бути задоволеними і посилання в апеляційній скарзі про безпідставність зупинки транспортного засобу з огляду на наступне.
Так, відповідно до п. 5 частини першої статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", комендантська година - це заборона перебування у певний період доби на вулицях та в інших громадських місцях без спеціально виданих перепусток і посвідчень. 
Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувався та діяв на час зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII, в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, як перевіряти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, документи у осіб, а в разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, за винятком обмежень, встановлених Конституцією України.
Відповідно до Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 29.12.2021 року, № 1456 правовою основою перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян є Конституція України, Кримінальний процесуальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, Закони України «Про основи національного спротиву», «Про правовий режим воєнного стану», «Про оборону України», «Про національну безпеку України», «Про Національну поліцію», «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України», указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях», затверджений Верховною Радою України, та інші нормативно-правові акти.
Отже, перевірка документів у осіб здійснюється після введення військового стану в межах території та у строки, зазначені в указі Президента України про введення воєнного стану.
На підставі викладеного, апеляційний суд зауважує, що інспектор поліції діяв в межах наданих йому повноважень під час дії воєнного стану в країні, крім того, поведінка водія на дорозі звернула увагу працівників поліції, а тому підстави зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , є законними та не спростовують наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
В процесі доказування вини, доцільно керуватись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14.02.2008 р. у справі «Кобець проти України»(з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282. Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.
Отже, на підставі сукупності доказів, поза розумним сумнівом доведено, як факт зупинки транспортного засобу, факт керування автомобілем «Фольксваген» д/н НОМЕР_1 безпосередньо ОСОБА_1 , так і факт відмови від проходження огляду на стан сп`яніння, що є обов`язковими складовими інкримінованого йому адміністративного правопорушення. 
Апеляційний суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимог ст. 256 КУпАП, оформлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення не містить суттєвих порушень, які б давали суду підстави для визнання доказів недопустимими або неналежними. 
На підставі викладеного, апеляційним судом не встановлено порушень порядку проходження огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 відповідно до ст. 266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 11 листопада 2015 року.
Відповідно до положень частини 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, будь яких інших доводів щодо відсутності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, апеляційному суду не надано.
Переконливих доводів, які б вказували на істотні порушення, які могли вплинути на правильність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, які є безумовною підставою для його скасування, та які б спростовували висновки суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП, апеляційний суд не вбачає.
Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника адвоката Соколова В.В., апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції постанова винесена з дотримання вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :
клопотання захисника адвоката Соколова В.В., діючого в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 задовольнити, поновити строк на апеляційне оскарження постанови Шевченківського районного суду міста Дніпра від 18 липня 2025 року щодо ОСОБА_1 .
Апеляційну скаргу адвоката Соколова В.В., діючого в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , – залишити без задоволення.
Постанову Шевченківського районного суду міста Дніпра від 18 липня 2025 року стосовно ОСОБА_1 , визнаного винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя         Ірина СВІЯГІНА