04.03.26
22-ц/812/386/26
Провадження № 22-ц/812/386/26 Суддя першої інстанції Шолох Л.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

03 березня 2026 року м. Миколаїв Справа № 490/838/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання – Лівшенку О.С.,
за участі представника позивача – ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв її представник – ОСОБА_3 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Шолох Л.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом  ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третіх осіб, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначенні способу участі у вихованні дитини,

В С Т А Н О В И В:

04 лютого 2025 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третіх осіб, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначенні способу участі у вихованні дитини.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2025 року до участі у справі у якості третьої особи залучено виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування. 
Позов обґрунтовано тим, що 10 січня 2019 року між ОСОБА_4 та відповідачкою було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2022 року.
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після розірвання шлюбу відповідачка почала чинити позивачу перешкоди у реалізації його батьківських прав на участь у спілкуванні та вихованні дитини.
27 березня 2024 року рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради «Про участь ОСОБА_4 у вихованні дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » 3 546 визначено участь позивача у вихованні дитини.
Навіть після ухвалення вищезазначеного рішення відповідачка продовжила чинити ОСОБА_4 перешкоди у спілкування з дитиною.
Посилаючись на викладене ОСОБА_4 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_6 та встановити спосіб участі ОСОБА_4 у спілкуванні та вихованні малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначивши час щотижня: у вівторок з 15:00 до 18:00; у четвер з 15:00 до 18:00; у суботу з 15:00 до 18:00. 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2025 року позов задоволено. 
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_4 у спілкуванні із малолітнім сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначено спосіб участі ОСОБА_4 у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожного місяця кожного тижня у вівторок з 15:00 до 18:00 год., у четвер з 15:00 до 18:00 год., у суботу з 15:00 до 18:00 год., враховуючи стан здоров`я та розпорядок дня дитини.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму судового збору у розмірі 2 422.40 грн та 30 500 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду мотивовано тим, що суд відхиляє доводи відповідачки про недбале та грубе ставлення до дитини з боку позивача, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. 
При визначенні порядку спілкування батька з дитиною суд врахував інтереси дитини, та відсутність взаємної домовленості батьків щодо участі батька у вихованні дитини, а також висновок органу опіки та піклування з цього питання. 
Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв її представник – адвокат Бараненко Д.В., подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції досліджено, але не надано належної оцінки доказам, які були надані матір`ю дитини щодо грубого, недбалого та агресивного ставлення батька до дитини та матері.
Залишено без уваги докази, які свідчать про протиправні дії позивача відносно відповідачки та малолітньої дитини (повідомлення поліції) та загрозу здоров`ю дитини (медичні довідки), та, головне, наявний причинний зв`язок між цими обставинами. Залякування та погрози на адресу матері дитини залишились поза увагою суду. При встановлені графіка побачення батька з дитиною судом не досліджено розпорядок дня дитини, не прийнято до уваги наявність розладів здоров`я, психічний стан дитини після спілкування з батьком, малолітній вік дитини.
При наявності в справі достатніх доказів щодо негативного впливу батька на дитину, страх дитини перед батьком, судом ці докази залишені поза увагою.
Стягнута сума витрат на правову допомогу є явно завищеною.
В рішенні суду першої інстанції взагалі не згадується, чому саме такий розмір витрат на правову допомогу стягується з відповідачки.
ОСОБА_4 надав відзив на апеляційну скаргу.
В своєму відзиві позивач зазначав, що категорично заперечує, що коли небудь спричиняв або міг спричинити будь-яку шкоду своєму синові або відповідачці.
Зазначені відповідачкою аргументи уважно тричі були досліджені органом опіки та піклування.
Судом першої інстанції також були досліджені докази подані відповідачкою, щодо недбалого та грубого ставлення позивача до дитини та відхилені судом, оскільки такі доводи не були підтверджені належними та допустимими доказами.
Обґрунтування неспівмірності витрат позивача на правничу допомогу скаржницею недоведено, не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування витрат понесених ОСОБА_4 на правничу допомогу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2022 року № 490/230/22 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.
Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 березня 2024 року № 546 вирішено визначити участь ОСОБА_4 у вихованні дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надавши йому можливість спілкування з дитиною щотижня: у вівторок з 15:00 до 18:00; у четвер з 15:00 до 18:00; у суботу з 15:00 до 18:00 надавши при цьому батькам право змінювати графік побачень, виходячи з інтересів та побажання дитини.
Відповідно до листа Служби у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 25 червня 2024 року № Р-661 адресованому ОСОБА_4 – з матір`ю дитини ОСОБА_2 проведено бесіду щодо виконання рішення виконкому Миколаївської міської ради від 27 березня 2024 року № 546 та рекомендовано знаходити компроміси та керуватися виключно інтересами дитини у вирішенні питань, що стосуються її життя та здоров`я.
Згідно довідки про відсутність заборгованості зі сплати аліментів від 22 січня 2025 року № 1555, яку сформовано Центральним ВДВС у м. Миколаєві – у ОСОБА_4 станом на 01 січня 2025 року відсутня заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим провадженням № 65862028 відкритим 23 червня 2021 року на виконання судового наказу від 03 червня 2021 року видано Центральним районним судом м. Миколаєва про стягнення з останнього на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини.
Відповідно до довідки від 12 вересня 2024 року № 928 солдат ОСОБА_4 перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
У психологічному висновку за результатами обстеження КНП ММР «Міська дитяча лікарня № 2» від 14 лютого 2025 року зазначено, що у ОСОБА_8 , 4 роки, виявлено підвищений рівень тривожності дитини. Сенсомоторний, когнітивний розвиток, навички самообслуговування, розвиток гри та соціально-емоційної сфери загалом відповідає віку. Потребує логопедичної корекції з приводу порушення звуковимови. 
У виписці із медичної карти стаціонарного хворого № 7183/167 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначено, що дитина 04 вересня 2024 року надійшла до відділення Миколаївської ОДЛ ортопедії, травматології та нейрохірургії з діагнозом струс головного мозку. Хворий доставлений КШДм в стані середньої важкості внаслідок травми голови під час падіння з висоти власного зросту. Виписаний з покращенням за місцем проживання 06 вересня 2024 року.
КНП ММР «МДЛ №2» 13 березня 2025 року надано інформацію, в якій зазначено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під наглядом лікарі-невролога дитячого відділення № 4 поліклініки у період з 22 жовтня 2024 року з діагнозом – наслідки інших уточнених травм голови. З 31 грудня 2024 року по сьогоднішній день діагноз – інші уточнені екстра пірамідні та рухові порушення. За весь час перебування під наглядом лікаря-невролога з моменту першого візиту та до 12 березня 2025 року (8 амбулаторних відвідувань) дитина приходила у супроводі матері.
У поясненнях, які 10 березня 2025 року відібрані представником відповідача ОСОБА_3 , сусіди ОСОБА_2 – ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зазначили, що ОСОБА_2 разом з сином у березні 2021 року приїхала жити до матері за адресою: АДРЕСА_1 , де вони проживають утрьох (бабуся, мати та син). Батько дитини проживає окремо. ОСОБА_4 неодноразово приходив за адресою проживання ОСОБА_2 з сином та вчиняв дії, які спрямовані на порушення спокою ОСОБА_12 та залякування її (стукав у вікна та погрожував розправою) через що остання викликала поліцію.
Як вбачається з повідомлення ВП № 1 МРУП ГУНП в Миколаївській області від 04 вересня 2024 року № 15950/51/10, яке адресоване ОСОБА_2 , її заява від 03 вересня 2024 року за № 15245 зареєстрована та розглянута в порядку ЗУ «Про звернення громадян». В ході проведення перевірки з особою, вказаною у заяві, було проведено профілактичну роботу щодо недопущення порушень норм діючого законодавства, в якій вона попереджена про адміністративну відповідальність.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2025 року № 489/600/25 прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
Відповідно до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно його малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 19 травня 2025 року № 13245/02.02.01-22/06/14/25– орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає за недоцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно його малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У висновку про визначення порядку участі ОСОБА_4 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 16 квітня 2025 року № 9813/02.01-22/06/14/25 зазначено, що орган опіки та піклування Виконком Миколаївської міської ради вважає за доцільне визначити порядок участі ОСОБА_4 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до графіку визначеному рішенням виконавчого комітету від 27 березня 2024 року № 546, а саме щотижня: - у вівторок з 15:00 до 18:00 год., - у четвер з 15:00 до 18:00 год., - у суботу з 15:00 до 18:00 год.
Одночасно у висновку зазначено, що підстав, які б перешкоджали батьку та матері виконувати обов`язки щодо виховання та догляду за дитиною фахівцями Центру не виявлено.
Перевіривши доводи апеляційної скарги апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Статтею 18 Конвенції ООН про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції ООН про права дитини).
Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що контакт з дитиною є реалізацією матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
За статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Частинами 1, 2 статті 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Таким чином, системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.
Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина 8 статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства).
Відповідно до частини 2 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини 4 статті 10 ЦПК України практика Європейського суду з прав людини застосовується судами України як джерело права. 
У рішенні ЄСПЛ у справі «Hunt v. Ukraine» («Хант проти України») від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» («Йогансен проти Норвегії») від 07 серпня 1996 року, § 78).
Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
У цій справі судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 піклується про малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та любить його, активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із дитиною. Жодних обставин, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про таке спілкування батька з сином, яке б перешкоджало нормальному розвитку дитини, суд не встановив.
Відповідно до частини четвертої і п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 16 квітня 2025 року № 9813/02.02.01-22/06/14/25 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі ОСОБА_4 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рекомендовано органом опіки та піклування визначити батькові ОСОБА_4 наступний порядок спілкування із малолітнім сином, а саме: у вівторок з 15.00 до 18.00, у четвер з 15.00 до 18.00 та суботу з 15.00 до 18.00.
Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що вказаний висновок органу опіки та піклування відповідає інтересам дитини, оскільки за змістом цього висновку, питання про усунення перешкод батьку у спілкуванні з сином розглядалось органом опіки та піклування неодноразово. Так, за заявою позивача було прийнято рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 березня 2024 року № 546, яким було визначено порядок спілкуванні батька ОСОБА_4 з малолітнім сином ОСОБА_13 , виходячи із інтересів та побажання дитини. 
Проте, матір дитини ОСОБА_2 не виконувала рішення органу опіки та піклування, у зв`язку з чим останній було роз`яснено та наголошено на неприпустимості підбурювання дитини проти батька та находити компроміси керуючись виключно інтересами дитини. У батька з сином дуже тісний контакт, який внаслідок поведінки матері може бути втрачений. На час складання висновку матір дитини взагалі відмовляє в зустрічах сина з батьком.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав за необхідне позов задовольнити, зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у спілкуванні та вихованні малолітнього сина, визначити йому такий спосіб його участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та спілкуванні з ним відповідно до графіку, запропонованого органом опіки та піклування.
При цьому суд першої інстанції правильно врахував, що між сторонами справи - батьками малолітнього ОСОБА_7 існує конфлікт та неприязні стосунки, відсутність можливості домовитися щодо порядку спільного виховання дитини, а встановлений органом опіки та піклування спосіб участі позивача у вихованні свого малолітнього сина не був належним чином реалізований, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про усунення перешкод у вихованні дитини та визначення способів участі батька у вихованні сина. 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 , від імені якої діяв її представник адвокат Бараненко Д.В., не погоджується з участю батька у спілкуванні та вихованні сина, стверджуючи, що позивач негативно впливає на дитину, після побачень з батьком у сина погіршується стан здоров`я та під час таких побачень батько завдає шкоди здоров`ю сина. 
Між тим, колегія суддів не приймає такі доводи апеляційної скарги та зауважує, що батько, який проживає окремо від своєї дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Відновлення та сталість відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати бажання чи наміри інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.
Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Водночас, правосуддя у справах про піклування про дитину, батьківський час завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунки між батьками.
На підтвердження своїх заперечень ОСОБА_2 надала суду першої інстанції відповідні докази на підтвердження грубого, недбалого та агресивного ставлення батька до дитини та матері, які досліджувалися судом першої інстанції, але на думку відповідачки їм надана неналежна оцінка. 
Апеляційний суд не погоджується з такими аргументами апеляційної скарги з огляду на таке.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. 
Так, з відповіді відділення поліції № 1 Миколаївського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області від 04 вересня 2024 року встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 зверталася до поліції із заявою, яка розглянута в порядку Закону України «Про звернення громадян». В ході проведення перевірки з особою, вказаною у заяві, було проведено профілактичну бесіду щодо недопущення порушень норм діючого законодавства.
З цього письмового доказу не можливо встановити обставини, з приводу яких відповідачка зверталася до поліції, де відбувалися ці події, хто був їх учасником, причини та наслідки таких подій.
Пояснення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які є знайомими відповідачки, надані суду як письмові докази представником ОСОБА_2 щодо стосунків сторін правильно не взяті судом першої інстанції до уваги при вирішення спору з урахуванням наступного. 
Письмові показання свідків не передбачені ні статтею 90 ЦПК України, а ні іншими статтями ЦПК України.
Зокрема, у статтях 90-93 ЦПК встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усім учасникам справи.
Відповідно до частин 2, 3 статті 67 ЦПК свідок зобов`язаний з`явитися до суду за викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин.
У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд. Надання письмових показань свідків шляхом не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання свідкам стосовно обставин справи. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 43 ЦПК учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.
Отже, ці пояснення є неналежними доказами протиправної поведінки позивача відносно відповідачки та малолітнього сина, оскільки зазначені особи в судовому засіданні не допитувались та про кримінальну відповідальність за надання неправдивих свідчень судом не попереджувались, а тому їх покази не можуть бути беззаперечними доказами протиправних дій позивача.
За частиною 5 статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення , ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідачка при посиланні на вказані показання свідків, цих процесуальних вимог закону не дотрималась та не заявляла клопотань про виклик зазначених осіб та їх допит як свідків певних подій.
Також відповідачкою надано до суду першої інстанції медичну виписку стаціонарного хворого № 7183/167, зі змісту якої встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебував на стаціонарному лікуванні з 04 по 06 вересня 2024 року в Миколаївській ОДЛ у відділенні ортопедії, травматології та нейрохірургії з діагнозом струс головного мозку. В анамнезі зазначено, що «Хворого доставлено КШДм в стані середньої важності внаслідок травми голови під час падіння з висоти власного зросту». 
Як наслідок такого травми голови дитина перебуває під наглядом лікаря-невролога з 22 жовтня 2024 року, що підтверджується наданою відповідачкою довідкою КНП ММР «МДЛ № 2» від 13 березня 2025 року.
У відзиві на позовну заяву відповідачка стверджувала про те, що син отримав травму голови внаслідок падіння з самокату, коли позивач навмисно штовхнув дитину.
Між тим, такі твердження відповідачки є надуманими та спростовуються тими ж медичними документами, наданими ОСОБА_2 та іншими доказами.
Щодо наданого психологічного висновку психолога міської дитячої лікарні від 14 лютого 2025 року, за яким виявлено підвищений рівень тривожності дитини. Саме зі слів матері лікар зазначив, що психологічний стан дитини погіршився після того, як батько дитини штовхнув його з самоката й той отримав струс мозку. Повторні ситуації спілкування з батьком викликають тривогу в дитини. 
Отже, посилання відповідачки на зазначений висновок, як обґрунтування отримання дитиною після спілкування з батьком негативних емоцій, що призводять до підвищеного рівня тривожності дитини, є припущенням відповідачки, оскільки такі висновки зроблені зі слів матері дитини, яка за матеріалами справи має гостро емоційні стосунки з позивачем. 
Щодо тверджень апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції при встановлені графіка побачення батька з дитиною розпорядку дня дитини та стану її здоров`я є неприйнятними, оскільки будь-яких заперечень щодо такого графіку матір дитини суду не надавала, а ці питання були з`ясовані органом опіки та піклування при визначенні такого графіку. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані відповідачкою докази не свідчать про негативний вплив батька на дитину при їх побаченнях. 
Між тим, докази у справі доводять про стійке небажання відповідачки задля підтримання родинних відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком налагодити відносини з батьком дитини та найти порозуміння у питаннях виховання та догляду за сином.
При цьому колегія суддів апеляційного суду також зауважує, що мати, усвідомлюючи інтереси дитини та виконуючи рішення суду щодо усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, має можливість морально підготувати її до зустрічей з батьком, сприяти встановленню психоемоційного зв`язку батька з малолітньою дитиною.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та вирішив спір щодо фактичного усунення батьку перешкод у вихованні сина з урахуванням фактичних обставин справи, шляхом встановлення графіку контакту батька з дитиною.
З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції щодо вирішення по суті спору між сторонами не спростовують. Між тим, доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу співмірності таких витрат зі складністю справи та наданих послуг адвоката заслуговують на увагу.
Відповідно до частини 1-3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Звертаючись до суду першої інстанції з позовом ОСОБА_4 просив стягнути з відповідачки витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 25 500 грн, надану в суді першої інстанції. У відповіді на відзив на позовну заяву ОСОБА_4 також просив суд стягнути з відповідача на його користь ще 5 000 грн витрати на професійну правничу допомогу надану в суді першої інстанції.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: квитанцію до прибуткового касового ордеру від 04 лютого 2025 року № 1-03/25 на суму 25 500 грн; акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 04 лютого 2025 року до договору № 03-25 про надання правничої допомоги від 28 січня 2025 року; витяг з договору від 28 січня 2025 року № 03/25 про надання правничої допомоги; копію ордеру на надання правничої допомоги від 28 січня 2025 року; квитанцію від 20 березня 2025 року на суму 5 000грн; акт прийому-передачі виконаних робіт (надання послуг) від 20 березня 2025 року до договору № 03/25 про надання правничої допомоги від 28 січня 2025 року.
Вартість послуг передбачена пунктом 4.2 договору від 28 січня 2025 року № 03/25 про надання правничої допомоги.
За змістом вищевказаних документів вбачається, що професійна правнича допомога надана на загальну суму 30 500 грн за наступні послуги при розгляді справи в суді першої інстанції: усна консультація з питань усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначенні способу участі у вихованні дитини, вивчення та аналіз документів, роз`яснення юридичних наслідків розгляду судом позовної заяви, роз`яснення порядку набрання рішенням законної сили, його виконання, аналіз законодавства, що регулює правовідносини між сторонами, аналіз судової практики, консультування щодо обґрунтування правової позиції клієнта, узгодження правової позиції; складання позовної заяви, виготовлення позовної заяви з додатками – 10 500 грн; представництво клієнта в суді першої інстанції – 15 000 грн; вивчення відзиву на позовну заяву, складання відповіді на відзив на позовну заяву. Виготовлення відповіді на відзив з додатками відповідно до кількості сторін у справі - 5 000 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв її представник – Бараненко Д.В., зазначала, що вважає сума судових витрат понесених позивачем при розгляді справи в суді першої інстанції є значно завищеною, необґрунтованою та неспівмірною з даною справою.
В питанні критеріїв оцінки розміру таких витрат слід врахувати висновки Великої Палати викладені у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу слід врахувати висновки Великої Палати від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – 

обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України.
Суд першої інстанції зазначених вимог процесуального закону при вирішенні питання про відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу повною мірою не врахував. 
За таких обставин, надавши оцінку доказам щодо понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, заперечення відповідачки, складність справи, суть спору, характер послуг, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що співмірним, розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи у суді першої інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, в розмірі 15 000 грн.
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_1 , просив суд стягнути з відповідачки витрати на професійну правничу допомогу понесені при розгляді справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 13 000 грн.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: квитанцію до прибуткового касового ордеру від 22 січня 2026 року № 3-03/25 на суму 13 000 грн; акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 22 січня 2026 року до договору № 03-25 про надання правничої допомоги від 28 січня 2025 року; додаткова угода від 30 грудня 2025 року до договору № 03/25 про надання правничої допомоги від 28 січня 2025 року.
Вартість наданих послуг передбачена пунктом 1.2 додатковї угоди від 30 грудня 2025 року.

За змістом вищевказаних документів вбачається, що професійна правнича допомога надана на загальну суму 13 000 грн за наступні послуги при розгляді справи в суді апеляційної інстанції: вивчення апеляційної скарги та додатків до неї, консультація з питання розгляду апеляційної скарги, узгодження правової позиції. 
Складання відзиву на апеляційну скаргу на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2025 року. Виготовлення відзиву з додатками відповідно до кількості сторін у справі – 10 000грн; представництво клієнта в суді апеляційної інстанції – 3 000 грн.
ОСОБА_2 або її представник- ОСОБА_3 , не надали суду будь яких клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу понесених позивачем при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
За таких обставин, надавши оцінку доказам щодо понесених витрат ОСОБА_4 на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, врахувавши відсутність клопотання відповідачки про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, складність справи, суть спору, характер послуг, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що заявлений відповідачем ОСОБА_4 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_1 , розмір витрат на професійну правничу допомогу – 13 000 грн є співмірним, розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи у суді апеляційної інстанції.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (пункт 4 частина 1 статті 376 ЦПК України). 
З урахуванням викладеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині витрат на професійну правничу допомогу підлягає зміні.
Оскільки за результатом розгляду апеляційної скарги зміна рішення суду першої інстанції в частині витрат на професійну правничу допомогу не впливає на розподіл судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, такий розподіл апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв її представник – ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2025 року в частині витрат на професійну правничу допомогу змінити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.
В іншій частині оскаржене рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 13 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 04 березня 2026 року.