ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 922/511/24 
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду: Рогач Л. І. - головуюча, Багай Н. О., Берднік І. С., Волковицька Н. О., Дроботова Т. Б., Зуєв В. А., Краснов Є. В., Мачульський Г. М., Міщенко І. С., Могил С. К., Случ О. В., Чумак Ю. Я.,
за участю секретаря судового засідання - Салівонського С. П.,
представників учасників справи:
позивача - не з`явилися, 
відповідача-1 - Надьон О. В. (адвокат),
відповідача-2 - не з`явилися,
прокуратури - Підяша О. С. (за посвідченням),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 08.05.2024 (суддя Пономаренко Т. О.), додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 22.05.2024 (суддя Пономаренко Т. О.), постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2024 (судді Тихий П. В., Плахов О. В., Терещенко О. І.) та додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2024 (судді Тихий П. В., Плахов О. В., Терещенко О. І.) у справі
за позовом Богодухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Богодухівської міської ради Харківської області
до: 1) фізичної особи ОСОБА_1 , 
2) Сільськогосподарського фермерського господарства "Вертіївка",
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. У лютому 2024 року керівник Богодухівської окружної прокуратури в інтересах держави (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Богодухівської міської ради Харківської області (далі - Міськрада, позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до фізичної особи ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідачка-1) та Сільськогосподарського фермерського господарства "Вертіївка" (далі - СФГ "Вертіївка", відповідач-2), в якій просив суд усунути перешкоди власнику - територіальній громаді в особі Міськради у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 75,1487 га, кадастровий номер 6320887500:02:001:0759, шляхом:
1) зобов`язання ОСОБА_1 та СФГ "Вертіївка" повернути територіальній громаді в особі Міськради земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення площею 75,1487 га, кадастровий номер: 6320887500:02:001:0759, яка розташована за межами населених пунктів Сазоно-Баланівської сільської ради на території Богодухівського району Харківської області (далі - спірна земельна ділянка);
2) скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди ОСОБА_1 (номер запису про інше речове право 14504941 від 14.05.2016) та права суборенди СФГ "Вертіївка" (номер запису про інше речове право 19692776 від 23.03.2017) на спірну земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 921522763208).
1.2. На обґрунтування позовних вимог Прокурор зазначає, що договір оренди землі від 27.04.2016 укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Харківській області, Управління) та ОСОБА_1 без дотримання конкурентних засад за відсутності для цього підстав, визначених частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), тобто з метою незаконного заволодіння земельною ділянкою державної власності, а тому є нікчемним.
1.3. Як стверджував Прокурор, відповідачка-1 у 2012 році вже реалізувала своє право на безоплатне отримання земельних ділянок (поза конкурсом) для ведення фермерського господарства, а саме отримала в оренду строком на 25 років на підставі договорів оренди від 11.10.2012 для ведення фермерського господарства земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення. Водночас, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про надання їй в оренду спірної земельної ділянки, Управління не провело належної перевірки та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці, про що свідчить факт повторного звернення для отримання земельної ділянки у спрощеному порядку з метою обходу обов`язкової процедури - земельних торгів.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами 
2.1. 01.03.2016 ГУ Держгеокадастру у Харківській області видало наказ № 1432-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду", яким затвердило проєкт землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території Сазоно-Баланівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, та надало громадянці ОСОБА_1 в оренду спірну земельну ділянку із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства строком на 20 (двадцять) років.
2.2. 27.04.2016 Управління (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) на підставі зазначеного наказу уклали договір оренди землі, за умовами пунктів 1, 2, 5, 8, 14, 19 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населених пунктів на території Сазоно-Баланівської сільської ради Богодухівського району Харківської області. В оренду передається земельна ділянка державної власності, кадастровий номер 6320887500:02:001:0759, площею 75,1487 га, землі сільськогосподарського призначення, сільськогосподарські угіддя (рілля). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки відповідно до витягу з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки становить 1 849 079,10 грн. Договір укладено строком на 20 років. Земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства. Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у п`ятиденний термін після державної реєстрації прав за актом її приймання-передачі.
2.3. Рішенням про державну реєстрацію від 14.05.2016 № 14504941 зареєстровано право оренди ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку. 
2.4. Згідно з актом приймання-передачі від 16.05.2016 ГУ Держгеокадастру у Харківській області в особі в. о. начальника Управління ОСОБА_2 передало, а ОСОБА_1 прийняла спірну земельну ділянку.
2.5. 26.08.2016 ОСОБА_1 зареєструвала Фермерське господарство "Вертіївка" (далі - ФГ "Вертіївка").
2.6. 08.12.2016 ГУ Держгеокадастру у Харківській області надало згоду ОСОБА_1 на передачу спірної земельної ділянки в суборенду. 
На підставі цієї згоди 23.03.2017 ОСОБА_1 та ФГ "Вертіївка" уклали договір суборенди, який 28.11.2017 було припинено сторонами за взаємною згодою.
2.7. Станом на час прийняття наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 01.03.2016 № 1432-СГ та укладання договору оренди земельної ділянки від 27.04.2016 спірна земельна ділянка перебувала у державній власності та повноваження щодо розпорядження нею здійснювало Управління. 
Однак надалі спірну земельну ділянку було передано у комунальну власність Богодухівської територіальної громади згідно з актом приймання-передачі від 15.12.2020.
2.8. Разом із тим, за доводами Прокурора, ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності та введення фермерського господарства на підставі розпоряджень голови Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області раніше вже надавалися у користування земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, що підтверджується п`ятьма договорами оренди землі від 11.10.2012.
3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
3.1. Господарський суд Харківської області рішенням від 08.05.2024 у задоволенні позову відмовив.
3.2. Суд першої інстанції виходив із того, що договір оренди землі, укладений між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 , не є нікчемним, а є оспорюваним, оскільки відповідачка-1 отримала спірну земельну ділянку до набрання чинності Законом України від 18.02.2016 № 1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів" (далі - Закон № 1012-VIII), тобто у період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів. 
3.3. Місцевий господарський суд також урахував, що доводи Прокурора щодо реалізації ОСОБА_1 права на безоплатне отримання земельних ділянок (поза конкурсом) для ведення фермерського господарства ще в 2012 році не підтверджуються матеріалами справи.
3.4. Отже, суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідачів повернути територіальній громаді в особі Міськради спірну земельну ділянку та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації прав оренди та суборенди на цю земельну ділянку, які (вимоги) заявлені як застосування наслідків виконання недійсного правочину (зважаючи на його нікчемність), оскільки таку нікчемність не доведено позивачем.
3.5. Господарський суд Харківської області додатковим рішенням від 22.05.2024 клопотання представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково, стягнувши з прокуратури Харківської області на користь відповідачки-1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30 000 грн.
3.6. Суд першої інстанції ухвалене додаткове рішення мотивував тим, що стягнення повної вартості послуг, визначених в акті прийому наданих послуг від 10.05.2024, не узгоджується з критеріями реальності адвокатських витрат і розумності їхнього розміру та пропорційності.
3.7. Східний апеляційний господарський суд постановою від 07.08.2024 апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишив без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 08.05.2024 та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 22.05.2024 - без змін.
3.8. Додатковою постановою від 11.09.2024 Східний апеляційний господарський суд у задоволенні заяви-клопотання представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу відмовив частково. Стягнув із Харківської обласної прокуратури 10 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
4. Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх обґрунтування
4.1. Заступник керівника Харківської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Харківської області від 08.05.2024, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 22.05.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2024, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 
4.2. Скаржник зазначив, що подає касаційну скаргу на підставі виключного випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували:
1) норму частини 4 статті 236 ГПК України без урахування висновків щодо застосування цієї норми, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справах № 925/3/7, № 910/24257/16, від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц;
2) положення частини 2 статті 215, частин 1, 2 статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без урахування висновків щодо застосування цих норм, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, постановах Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19, від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23, від 16.01.2024 у справі № 615/986/20;
3) норму статті 391 ЦК України без урахування висновків щодо застосування цієї норми, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 607/15489/15-ц;
4) положення статей 261, 267, 391 ЦК України без урахування висновків щодо застосування цих норм, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 607/15489/15-ц;
5) норми статей 1, 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 116, 121, 123, 134 ЗК України без урахування висновків щодо застосування цих норм, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц, від 15.01.2020 у справі № 627/1351/18, від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, постановах Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 917/1416/19, від 07.03.2023 у справі № 922/3108/19, від 14.03.2023 у справі № 922/1974/19, від 07.06.2023 у справі № 922/3737/19, від 13.06.2023 у справі № 908/1445/20.
4.3. За доводами скаржника, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій справі, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про те, що договір оренди землі від 27.04.2016 є оспорюваним із тих підстав, що ОСОБА_1 отримала спірну земельну ділянку до набрання чинності Законом № 1012-VIII, тобто у період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів. 
4.4. При цьому, на думку скаржника, суди залишили поза увагою обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 922/1832/19, які є тотожними за суб`єктним складом сторін спору, змістом правовідносин і обставинами цієї справи.
4.5. Скаржник також просить передати цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав наявності у справі виключної правової проблеми і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
4.6. Виключна правова проблема, на думку скаржника, полягає у різному підході судів щодо належного способу захисту порушеного права власності держави / територіальної громади щодо земельних ділянок, які надавалися для ведення фермерського господарства, але при цьому за відсутності підстави, визначеної частиною 2 статті 134 ЗК України.
4.7. Харківська обласна прокуратура звернулася до Верховного Суду також із касаційною скаргою на додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2024.
4.8. На обґрунтування підстав для скасування додаткового рішення та додаткової постанови скаржник зазначає про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката не є співмірним зі складністю справи, не відповідає критеріям обґрунтованості, пропорційності та розумності.
5. Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
5.1. У відзиві на касаційну скаргу на рішення Господарського суду Харківської області від 08.05.2024, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 22.05.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2024 відповідачка-1 просить відмовити в задоволенні цієї скарги повністю з тих мотивів, що укладений між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 договір оренди землі не є нікчемним, а є оспорюваним, тому до вимог про визнання недійсним такого договору має бути застосовано позовну давність.
5.2. Позивач і відповідачі не скористалися правом на подання відзивів на касаційну скаргу на додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2024.
5.3. СФГ "Вертіївка" не скористалося правом на подання відзивів на касаційні скарги.
6. Рух справи
6.1. Верховний Суд ухвалою від 17.09.2024 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 08.05.2024, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 22.05.2024 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2024 у справі № 922/511/24 та призначив здійснити перегляд оскаржуваних судових рішень у відкритому судовому засіданні 16.10.2024.
Верховний Суд ухвалою від 13.11.2024 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Харківської обласної прокуратури на додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2024 у справі № 922/511/24 та призначив здійснити перегляд оскаржуваного судового рішення у відкритому судовому засіданні 11.12.2024.
Розгляд зазначених касаційних скарг неодноразово відкладався.
6.2. Верховний Суд ухвалою від 11.12.2024 зупинив провадження у справі № 922/511/24 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 917/1476/23.
6.3. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 18.12.2024 повернула справу № 917/1476/23 колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду, у зв`язку з чим ухвалою від 28.01.2025 Верховний Суд поновив провадження у справі № 922/511/24. 
6.4. Ухвалою від 12.03.2025 колегія суддів справу № 922/511/24 передала на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - Палата).
6.5. На думку колегії суддів, існує необхідність відступити від викладеного у постанові від 29.01.2025 у справі № 922/2380/19 висновку Верховного Суду про те, що у випадку, якщо особа, яка прагнула отримати земельну ділянку для ведення фермерського господарства, отримала дозвіл на розробку проєкту землеустрою до набрання чинності Законом № 1012-VIII, тобто у період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, то договори оренди землі щодо таких земельних ділянок, укладені після набрання чинності Законом № 1012-VIII, є оспорюваними правочинами.
6.6. Ухвалою від 10.04.2025 Палата прийняла до свого розгляду справу № 922/511/24 за касаційними скаргами Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 08.05.2024, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 22.05.2024, постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2024 та додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2024, призначивши розгляд цієї справи у відкритому судовому засіданні на 22.05.2025.
Розгляд зазначених касаційних скарг неодноразово відкладався.
6.7. Листом від 16.02.2026 Палата звернулася до Науково-консультативної ради при Верховному Суді із проханням надати наукові висновки щодо застосування норм права. На запит Палати від членів Науково-консультативної ради при Верховному Суді надійшли відповідні наукові висновки.
7. Позиція Верховного Суду
7.1. Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення учасників судового процесу, дослідивши наведені у касаційних скаргах та відзиві на них доводи, перевіривши правильність застосування місцевим та апеляційним господарськими судами норм матеріального і процесуального права, Палата дійшла таких висновків.
7.2. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
7.3. За змістом положень частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною 2 статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
7.4. Відповідно до частин 1, 2 статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
7.5. Згідно зі статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами 1 та 2 цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідачів повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді в особі Міськради
7.6. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 та СФГ "Вертіївка" повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді в особі Міськради, суди попередніх інстанцій виходили передусім із недоведеності Прокурором і позивачем нікчемності договору оренди землі від 27.04.2016.
7.7. Проте Палата не погоджується із цим висновком судів із огляду на таке.
7.8. Розмежовуючи нікчемний та оспорюваний правочини, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71- 73 постанови від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц і в пунктах 74, 75 постанови від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 сформулювала такі правові висновки: 
1) недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац 1 частини 2 статті 215 ЦК України). Такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; 
2) якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; 
3) за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
7.9. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатися з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (див. пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 469/3134/19).
7.10. У пунктах 4.20, 4.21 постанови Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19 (за участю ОСОБА_1 і СФГ "Вертіївка"), в якій предметом позову було визнання незаконним і скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 01.03.2016 № 1432-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду", визнання недійсними договору оренди землі від 27.04.2016 та договору суборенди землі від 23.03.2017, скасування рішень про державну реєстрацію права оренди відповідачки-1 та права суборенди відповідача-2 на спірну земельну ділянку, зобов`язання ОСОБА_1 повернути державі спірну земельну ділянку, викладено такі висновки щодо застосування положень частин 1, 2 статті 228 ЦК України та частини 2 статті 134 ЗК України у подібних правовідносинах: 
"…якщо існує зловживання громадянином такими пільговими умовами, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування повинен не допустити надання йому земельної ділянки на пільговій (позаконкурентній) основі, однак якщо і орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування не перешкоджає такому зловживанню, то ці особи (громадянин та відповідний орган) створюють незаконні передумови для отримання громадянином земельної ділянки на пільговій (позаконкурентній) основі, а правочин, укладений за наслідками таких діянь, спрямований на отримання земельної ділянки без дотримання конкурентних засад, спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної чи комунальної власності, то він відповідно до частин 1, 2 статті 228 ЦК України є нікчемним.
Оскільки спірний Договір за відсутності для цього підстави, визначеної в абзаці другому частини другої статті 134 ЗК України, укладений без дотримання конкурентних засад, тобто спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності, такий договір згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК України є нікчемним (близькі за змістом висновки щодо нікчемності договору через порушення конкурентного порядку набуття земельної ділянки викладені у постанові від 20.07.2022 зі справи № 923/196/20)".
7.11. Палата враховує, що договір оренди від 27.04.2016 уже оспорювався Прокурором у справі № 922/1832/19, під час касаційного перегляду судових рішень в якій, а саме у мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 09.08.2023, встановлено нікчемність договору оренди землі від 27.04.2016, на підставі якого відповідачка-1, власне, набула право оренди на спірну земельну ділянку.
7.12. Згідно з частинами 1, 4 статті 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
7.13. Відповідно до частини 3 статті 317 ГПК України постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
7.14. Палата враховує, що згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів.
7.15. Відповідно до орієнтирів дотримання міжнародних стандартів, наведених Європейським судом з прав людини у рішенні від 11.07.2017 у справі "Морейра Феррейра проти Португалії", відступ від принципу правової визначеності є необхідним і виправданим у разі виявлення суттєвого недоліку попереднього провадження, який може вплинути на результат справи, або у випадках, коли необхідність забезпечення відшкодування, особливо в контексті виконання рішень Суду, в цілому свідчить на користь поновлення провадження (пункт 62 рішення).
7.16. Розглядаючи питання застосування частини 4 статті 75 ГПК України та принципу res judicata, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.12.2025 у справі № 910/10365/15 зазначила таке: 
"Висновки судових рішень в інших справах, зокрема про відмову в позові у зв`язку з відсутністю боргу, не є обставинами справи, встановленими судами, є правовою оцінкою обставин, встановлених судами, і не мають преюдиціального значення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21, пункт 93)). Водночас зазначені судові рішення усунули стан правової невизначеності і забезпечили, що всі учасники правовідносин могли у майбутньому знати про права всіх учасників, не порушуючи їх (див.mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 59))".
7.17. Цей висновок викладений у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги у цій справі та підлягає застосуванню до випадків існування судових рішень про відмову в позові, які усунули стан правової невизначеності щодо змісту прав учасників спірних правовідносин.
7.18. З огляду на викладене Палата не вбачає за можливе здійснювати ревізію судового рішення у справі № 922/1832/19, оскільки зворотне призвело б до порушення такого фундаментального аспекту верховенства права, як принцип правової визначеності, тобто поваги до остаточного рішення суду. 
7.19. За таких обставин усупереч положенням частини 3 статті 317 ГПК України та принципу юридичної визначеності суди першої й апеляційної інстанцій поклали в основу оскаржуваних рішень необґрунтований висновок про недоведеність нікчемності договору оренди землі від 27.04.2016, наслідком чого стала помилкова відмова у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 (орендаря) і СФГ "Вертіївка" (суборендаря) повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді в особі Міськради.
7.20. Разом із тим Палата звертає увагу на таке.
7.21. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 вже викладено висновок про те, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Суд незалежно від наявності посилання сторін вирішує, які норми права повинні застосовуватися для вирішення спору, при цьому сторони не зобов`язані доказувати в суді наявність та необхідність застосування певної норми до спірних правовідносин.
7.22. У зв`язку із цим господарський суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (такий висновок викладено в пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15).
7.23. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (такий висновок викладено в пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).
7.24. З огляду на помилкове визначення Прокурором позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 (відповідачки-1) і СФГ "Вертіївка" (відповідача-2) повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді в особі Міськради (позивачу) як негаторного позову під час розгляду цієї справи виникла необхідність надати правову кваліфікацію зазначеній позовній вимозі, звернутій до ОСОБА_1 , а саме: чи є така вимога застосуванням реституції (наслідків недійсності договору оренди від 27.04.2016 як нікчемного правочину, при поданні якої допускається застосування наслідків спливу позовної давності за заявою відповідача (відповідачів); чи така вимога є самостійною вимогою, що відповідає умовам звернення з негаторним позовом (схожий за змістом висновок викладено в пункті 52 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22).
7.25. Адже зміст оскаржуваних рішення та постанови переконливо свідчить про кваліфікацію і розгляд судами першої та апеляційної інстанцій зазначеної позовної вимоги, звернутої до ОСОБА_1 , як заявленої про застосування наслідків виконання недійсного правочину із обґрунтовуванням його нікчемністю.
7.26. У пунктах 66, 67, 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 викладено такі висновки: 
"За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).
За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).
Отже, ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: (1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); (2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього Кодексу)".
7.27. Водночас у пункті 60 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду чітко виснувала про те, що у разі, коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а з вимогою про застосування наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, із вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи таку вимогу його нікчемністю.
7.28. У свою чергу в пункті 8.43 постанови від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 Велика Палата Верховного Суду підтвердила правильність своїх висновків, викладених у пунктах 66- 70 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, зокрема про те, що за недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.
Таким чином, Палата враховує, що від зазначеного правового висновку Велика Палата Верховного Суду не відступала й у постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21.
7.29. При цьому в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.08.2023 у справі № 918/862/22, від 26.01.2022 у справі № 924/637/20 викладено уточнюючий висновок про те, що правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину, а двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами.
7.30. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, Прокурор обґрунтовує заявлені позовні вимоги саме нікчемністю договору оренди землі від 27.04.2016, зважаючи на його укладення між ГУ Держгеокадастру у Харківській області (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) без дотримання конкурентних засад, визначених частиною 2 статті 134 ЗК України, на підставі якого (договору) відповідачка-1, власне, й набула право оренди на спірну земельну ділянку.
7.31. Разом із тим судами достовірно встановлено ту обставину, що ГУ Держгеокадастру у Харківській області було первісним орендодавцем спірної земельної ділянки, тоді як у зв`язку з її подальшою передачею у комунальну власність Богодухівської територіальної громади, що оформлено актом приймання-передачі від 15.12.2020, нинішнім орендодавцем спірної земельної ділянки (правонаступником Управління) є Міськрада - позивач у справі (див. пункт 2.7 цієї постанови). 
7.32. Крім того, у пунктах 129- 135 постанови від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23 сформульовано такі висновки щодо застосування статей 387, 391 ЦК України (у контексті розмежування віндикаційного та негаторного позовів як різних способів захисту прав особи):
"129. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо сторони не перебували в договірних відносинах одна з одною, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту [див. висновки, викладені у пунктах 108- 110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].
130. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Такі способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
131. Негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин його можна пред`явити лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою в договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності.
132. Речове право захищають за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично - з необмеженого кола осіб) і не створює саме собою зобов`язального правовідношення.
133. Однією з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин. 
134. Якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не можна заявити, а право власника слід захищати за допомогою зобов`язально-правових способів (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 02 листопада 2022 року у справі № 922/3166/20).
135. З огляду на викладене договірний характер правовідносин між сторонами спору унеможливлює застосування до них положень статті 391 ЦК України".
7.33. Водночас у пунктах 144- 149, 151 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду виснувала про таке:
"144. Звертаючись до суду з позовом за захистом порушеного права, позивач відповідно до статті 162 ГПК України пропонує (викладає) в позові правову кваліфікацію спору, зокрема формулює в ньому спосіб захисту, який, на його думку, забезпечить відновлення такого права. При цьому процесуальний закон не вимагає посилання на законодавчу норму, яка передбачає цей спосіб захисту або дозволяє його застосувати.
145. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що в кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80, 81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (підпункт 11.12), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)].
146. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, що є складовою класичного принципу "jura novit curia" (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19).
147. Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням господарського судочинства (стаття 2 ГПК України). Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 904/7803/21, від 20 вересня 2023 року у справі № 910/3453/22, від 01 листопада 2023 року у справі № 910/7987/22.
148. У свою чергу, якщо невідповідність способу захисту критеріям належності та ефективності призводить до відмови в задоволенні позовних вимог, то в разі посилання позивача на неправильні (невідповідні предмету позову) законодавчі положення суд має застосувати відповідну законодавчу норму самостійно. Така помилка позивача не може слугувати підставою для відмови в позові.
149. У такому разі спосіб захисту опосередковується позовною вимогою, яка втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
151. Оцінку предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке він зазначає в позовній заяві, здійснює суд, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 26 травня 2022 року у справі № 910/17717/20, постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23)".
7.34. У свою чергу в пункті 10.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 викладено такий висновок щодо застосування положень статті 216 ЦК України:
"Якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості".
7.35. Палата також звертає увагу на те, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним (нікчемним) унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до статті 216 ЦК України, оскільки використання майна - "річ" безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Адже відповідач де-факто отримав у користування орендоване майно і таке користування вже ним реалізоване, водночас інша сторона договору оренди земельної ділянки отримала плату (яка у зазначений спосіб є насправді компенсацією вартості того, що одержав позивач за користування об`єктом оренди) за землю, і законодавець у частині 6 статті 21 Закону України "Про оренду землі", що є спеціальним нормативно-правовим актом у спірних правовідносинах, прямо встановив, що у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.
Таким чином, фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності (нікчемності) проведення між сторонами двосторонньої реституції.
Схожі за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17.04.2025 у справі № 910/9652/23, від 25.11.2025 у справі № 905/20/23.
7.36. Ураховуючи в сукупності зазначені вище висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень статей 216, 387, 391 ЦК України та статей 2, 162 ГПК України, викладені в постановах від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23, та керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), Палата наголошує на тому, що заявлена Прокурором у цій справі позовна вимога про зобов`язання Павловської І. К. (орендаря) повернути спірну земельну ділянку Міськраді (орендодавцю), тобто стороні договору оренди землі від 27.04.2016, насправді за своєю процесуальною суттю є таким належним і ефективним способом захисту прав місцевої територіальної громади, як застосування наслідків нікчемності зазначеного договору у виді односторонньої реституції (як виняток, через законодавче встановлення недопустимості повернення орендодавцем отриманої орендної плати за фактичний строк оренди землі у разі недійсності (нікчемності) договору оренди землі), чия нікчемність була встановлена судовим рішенням в іншій справі (постановою Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19), але аж ніяк не негаторним позовом, про який могло би йтися лише у випадку пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки тим суб`єктом, який не є стороною нікчемного правочину. 
Адже реституція застосовується виключно між сторонами недійсного або нікчемного правочину (схожі за змістом висновки викладено в пункті 58 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22).
7.37. Таким чином, у спірних правовідносинах вимоги пред`явленого Прокурором позову за своєю суттю спрямовані на повернення територіальній громаді в особі Міськради спірної земельної ділянки, переданої Управлінням на підставі договору оренди землі від 27.04.2016 у користування відповідачки-1, яка після встановлення нікчемності вказаного договору не повернула її власнику (орендодавцю), а відповідне прагнення позивача не викликає сумніву.
7.38. Отже, наявність зобов`язальних правовідносин щодо спірної земельної ділянки унеможливлює її повернення територіальній громаді із застосуванням положень статті 391 ЦК України (шляхом пред`явлення негаторного позову до суду), на яке помилково посилається Прокурор, позаяк у спірних правовідносинах відповідачкою-1 саме через її статус у договірному правовідношенні з власником вчинялося порушення у виді неодноразового отримання земельних ділянок для ведення фермерського господарства на пільгових (неконкурентних) засадах.
7.39. При цьому наявна неповна відповідність позовних вимог (у тій частині, що вимозі про зобов`язання орендаря та суборендаря повернути спірну земельну ділянку орендодавцю передує словосполучення "усунути перешкоди власнику - територіальній громаді в особі Міськради у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом") належному способу захисту (про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину) не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, позаяк прагнення позивача повернути земельну ділянку в зв`язку з нікчемністю договору оренди землі від 27.04.2016 не викликає сумніву, а заявлені позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав.
7.40. Водночас Палата враховує, що відповідно до статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.
7.41. Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.
7.42. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.11.2021 у справі № 825/997/17, від 03.07.2019 у справі № 127/2209/18, від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
7.43. Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду також зазначала, що ГПК України визначено процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного господарського суду. Тому незалежно від того, чи перераховані усі постанови, в яких викладено правову позицію, від якої в цій справі відступив Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду (див. пункти 9.27, 9.28 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19).
7.44. У зв`язку із цим Палата не бере до уваги аргументи скаржника у частині неврахування судами попередніх інстанцій викладеного у пункті 4.32 постанови Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19 висновку про обрання Прокурором у вказаній справі неналежного і неефективного способу захисту, який не призводить до відновлення порушених прав держави, тоді як ефективним способом захисту порушеного права є звернення з негаторним позовом, позаяк такий висновок не узгоджується зі сталими правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23 та в постанові від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22 відповідно.
7.45. Підсумовуючи викладене, Палата вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про недоведеність нікчемності договору оренди землі від 27.04.2016, як наслідок, оскаржувані рішення та постанова підлягають скасуванню у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 (відповідачки-1) повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді в особі Міськради, оскільки зазначена вимога є обґрунтованою.
7.46. Що стосується позовної вимоги про зобов`язання СФГ "Вертіївка" як суборендаря спірної земельної ділянки повернути спірну земельну ділянку Міськраді, то незважаючи на встановлену судами попередніх інстанцій обставину припинення договору суборенди від 23.03.2017 відповідачами за взаємною згодою ще 28.11.2017, тобто задовго до подання цього позову (у лютому 2024 року), Палата зазначає про помилкове залишення поза увагою судів того, що згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19, за змістом статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство" після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалася, позаяк із моменту державної реєстрації створеного фермерського господарства особу засновника заміщує фермерське господарство як землекористувач, який фактично веде господарську діяльність на земельній ділянці.
Зокрема, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили істотних обставин щодо того, чи у цьому випадку особу ОСОБА_1 як засновника СФГ "Вертіївка" заміщує зазначене фермерське господарство, а також чи саме до нього перейшли обов`язки орендаря за договором оренди землі від 27.04.2016 (див. пункт 2.5 цієї постанови).
У зв`язку із цим передчасним є висновок судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення зазначеної позовної вимоги.
Щодо питання наявності чи відсутності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом зобов`язання ОСОБА_1 і СФГ "Вертіївка" повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді в особі Міськради
7.47. Палата звертає увагу, що, на відміну від негаторного позову, до позовної вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину за заявою сторони у спорі може бути застосовано наслідки спливу позовної давності, оскільки відповідно до частини 3 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.
7.48. Згідно з частинами 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
7.49. Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тобто суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. В разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
7.50. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Такі правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19, а також у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 910/248/20. 
7.51. Проте Палата звертає увагу на те, що за змістом положень частини 3 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання, тоді як суди попередніх інстанцій, враховуючи попередньо встановлені факти передачі ОСОБА_1 (орендарю) спірної земельної ділянки Управлінням (орендодавцем) згідно з актом приймання-передачі від 16.05.2016 та правонаступництва Міськради як нового власника цієї земельної ділянки за договором оренди землі від 27.04.2016 (див. пункти 2.4, 2.7 цієї постанови), не дослідили обставин щодо початку перебігу позовної давності за позовною вимогою про повернення спірної земельної ділянки, звернутою до відповідачів, ймовірного переривання чи спливу цього строку.
7.52. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 сформулювала висновок про те, що: "якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц та у справі № 469/1203/15-ц). Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог".
7.53. Водночас у постановах від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один із них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.
7.54. Натомість Палата зауважує, що оскаржувані рішення та постанова не містять жодного посилання щодо заяви представника ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності до звернутої до відповідачки-1 позовної вимоги про зобов`язання повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді в особі Міськради, позаяк суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки поданим відповідачкою-1 через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи "Електронний суд" клопотанню від 23.04.2024 і поясненням від 24.04.2024 (у їх сукупності), зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_1 зазначає про пропуск Прокурором позовної давності, необхідність дослідження судом першої інстанції моменту початку її перебігу, обставин ймовірного переривання та зупинення, а в підсумку в останньому абзаці сторінки 5 зазначеного клопотання наполягає на тому, що позовна давність у цьому випадку підлягає застосуванню.
7.55. Разом із тим аналіз наведених норм матеріального права (щодо "інституту позовної давності") в сукупності з нормами ГПК України, які обмежують повноваження суду касаційної інстанції в частині додаткової оцінки доказів та обставин справи, не дають Верховному Суду підстав та можливостей для самостійного визначення обставин дати початку перебігу позовної давності, однак і не обмежують його в перевірці правильності встановлення судами попередніх інстанцій початку відліку такого строку.
Схожий за змістом правовий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 910/14469/18, від 22.10.2019 у справі № 910/2968/18, від 23.01.2020 у справі № 916/2128/18, від 03.08.2022 у справі № 925/538/19.
7.56. Зважаючи на викладене, передчасним є висновок судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 і СФГ "Вертіївка" повернути спірну земельну ділянку Міськраді саме у зв`язку з необґрунтованістю вказаної вимоги, оскільки такого висновку суди дійшли помилково з мотивів, наведених у пунктах 7.10- 7.17, 7.29- 7.36 цієї постанови. 
7.57. Наведене в сукупності свідчить про неповне з`ясування місцевим та апеляційним господарськими судами фактичних обставин справи у частині вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 і СФГ "Вертіївка" повернути спірну земельну ділянку Міськраді, що, у свою чергу, зумовлює необхідність скасування оскаржуваних рішення й постанови в цій частині позову та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід надати належну оцінку доводам відповідачки-1 про пропуск Прокурором позовної давності, достеменно встановивши початок і закінчення перебігу такого строку.
7.58. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
7.59. Отже, Палата вважає, що хоча суди попередніх інстанцій і дійшли помилкового висновку про недоведеність нікчемності договору оренди землі від 27.04.2016, оскільки відповідну нікчемність вже було встановлено судовим рішенням у іншій справі (постановою Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19), наслідком чого є наявність підстав для скасування оскаржуваних рішення та постанови у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідачів повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді в особі Міськради, проте з огляду на відсутність дослідження та достеменного з`ясування судами істотних обставин щодо початку перебігу та ймовірного спливу позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачкою-1 до ухвалення судом рішення від 08.05.2024, справа підлягає передачі на новий розгляд у цій частині позову до суду першої інстанції. 
7.60. Зважаючи на викладене, Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги щодо підтвердження підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, та доходить висновку про те, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржувані рішення та постанову - скасувати у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 і СФГ "Вертіївка" повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді в особі Міськради та передати справу в цій частині позову на новий розгляд до суду першої інстанції. 
7.61. Із наведених раніше мотивів Палата частково погоджується з викладеними у відзиві на касаційну скаргу доводами ОСОБА_1 , а саме в частині можливого застосування позовної давності до зазначеної позовної вимоги, звернутої до відповідачки-1.
Щодо позовної вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації прав оренди та суборенди спірної земельної ділянки
7.62. Водночас позовна вимога про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди та суборенди на спірну земельну ділянку не підлягає задоволенню внаслідок обрання Прокурором неефективного способу захисту порушених прав, оскільки таке скасування не призведе до їх поновлення.
7.63. Велика Палата Верховного Суду неодноразово формулювала висновки про те, що функцією державної реєстрації права є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Подібні висновки наведені, зокрема, в постановах від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 96), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 48). Отже, фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. Тому вимога скасувати державну реєстрацію права не відповідає належному способу захисту.
7.64. Обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).
7.65. У зв`язку з наведеним оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації прав оренди та суборенди на спірну земельну ділянку підлягають залишенню без змін, проте з інших мотивів, а саме внаслідок обрання Прокурором неефективного способу захисту прав Міськради.
Щодо відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 29.01.2025 у справі № 922/2380/19
7.66. Ураховуючи мотиви, наведені в пунктах 7.9- 7.17 цієї постанови, тобто за наявності висновку Верховного Суду у справі № 922/1832/19, що стосувався спірних правовідносин у цій справі, Палата не вбачає підстав для вирішення питання щодо відступлення від викладеного у постанові Верховного Суду від 29.01.2025 у справі № 922/2380/19 висновку про те, що фізичні та юридичні особи, які до набрання чинності Законом № 1012-VIII у встановленому земельним законом порядку отримали дозвіл на розробку проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), мають право на отримання таких земельних ділянок без проведення земельних торгів.
Стосовно додаткового рішення Господарського суду Харківської області від 22.05.2024 та додаткової постанови Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2024
7.67. Палата зазначає, що за змістом статті 244 ГПК України додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Отже, додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 904/8884/21).
7.68. Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зверталася до судів попередніх інстанцій із клопотаннями про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу і додатковими судовими рішеннями ці клопотання були задоволені частково.
7.69. Оскільки Палата дійшла висновку про необхідність часткового скасування та зміни мотивувальної частини рішення й постанови (у відповідних частинах позову), ухвалених по суті спору, то додаткове рішення і додаткову постанову судів першої та апеляційної інстанцій також слід скасувати.
7.70. Водночас Палата не вбачає підстав для повного задоволення касаційних скарг заступника керівника Харківської обласної прокуратури (у частині оскарження додаткового рішення та додаткової постанови), а саме шляхом відмови у задоволенні заяв ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у судах першої та апеляційної інстанцій, оскільки, незважаючи на наявне часткове скасування судових рішень, прийнятих за наслідками розгляду позовних вимог по суті, нове рішення Верховним Судом наразі не ухвалюється, а у випадку передачі справи на новий розгляд до місцевого господарського суду, враховуючи положення статті 129 ГПК України, розподіл судових витрат у справі, у тому числі витрат на оплату послуг адвоката і судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, має здійснити саме господарський суд, який за результатами нового розгляду справи прийматиме рішення по суті спору.
7.71. З огляду на положення частини 9 статті 129 ГПК України Палата не вбачає підстав для покладення на прокуратуру витрат Павловської І. К. на оплату послуг адвоката, понесених у суді касаційної інстанції.
Щодо процесуальних питань
7.72. У касаційній скарзі Прокурор просив передати справу № 922/511/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав наявності у справі виключної правової проблеми, вирішення якої є необхідним для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. На думку Прокурора, виключна правова проблема полягає у різному підході судів до визначення належного способу захисту порушеного права власності держави / територіальної громади на земельні ділянки, які надавалися для ведення фермерського господарства за відсутності підстави, визначеної частиною 2 статті 134 ЗК України.
7.73. Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 25.09.2024 про передачу справи № 917/1476/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначаючи про наявність якісних критеріїв виключності правової проблеми, вже посилалася на відсутність сталої судової практики щодо питання правомірності повторного передання земельної ділянки для ведення фермерського господарства на позаконкурсних засадах до набрання чинності Законом № 1012-VIII. 
У зв`язку із цим Верховний Суд ухвалою від 11.12.2024 зупиняв провадження у справі № 922/511/24 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 917/1476/23.
7.74. Однак Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 18.12.2024 повернула справу № 917/1476/23 колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду, тому наразі немає підстав для повторної передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду із зазначених питань.
8. Висновки Верховного Суду
8.1. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
8.2. Згідно із пунктами 2, 3 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
8.3. Відповідно до частини 4 статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
8.4. Частинами 1, 4 статті 311 ГПК України передбачено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
8.5. З огляду на викладене, а також зважаючи на те, що порушення норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права допустили суди першої та апеляційної інстанцій, Палата дійшла висновку про часткове задоволення касаційних скарг шляхом: 
1) скасування оскаржуваних рішення та постанови у частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 і СФГ "Вертіївка" повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді в особі Міськради та передачі справи на новий розгляд у цій частині позову до суду першої інстанції; 
2) зміни оскаржуваних рішення та постанови у частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації прав оренди та суборенди на спірну земельну ділянку, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, а в решті (щодо відмови в задоволенні позову в цій частині) - вказані судові рішення залишити без змін; 
3) скасування додаткового рішення та додаткової постанови, ухвалених за заявами ОСОБА_1 про відшкодування витрат на оплату послуг адвоката у судах першої та апеляційної інстанцій. 
Висновок щодо застосування норм права
8.6. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу; тому для з`ясування обґрунтованості звернення із негаторним позовом та застосування приписів статті 391 ЦК України слід встановити наявність/відсутність зобов`язальних правовідносин між сторонами справи щодо предмета спору.
8.7. У спірних правовідносинах вимоги пред`явленого Прокурором позову за своєю суттю спрямовані на повернення територіальній громаді в особі Міськради спірної земельної ділянки, переданої Управлінням на підставі договору оренди землі у користування відповідачки-1, яка після встановлення нікчемності вказаного договору не повернула її власнику (орендодавцю), а відповідне прагнення позивача не викликає сумніву.
8.8. Отже, за обставинами цієї справи позовна вимога прокурора про зобов`язання орендаря повернути спірну земельну ділянку орендодавцю (Міськраді), тобто стороні договору оренди землі, за свою процесуальною суттю є належним і ефективним способом захисту прав місцевої територіальної громади шляхом застосування наслідків нікчемності зазначеного договору у виді односторонньої реституції.
8.9. Оскільки зазначена позовна вимога є наслідком недійсності нікчемного правочину, початок перебігу позовної давності за нею починається від дня, коли почалося виконання такого правочину. 
9. Судові витрати 
9.1. За змістом статті 315 ГПК України у постанові суду касаційної інстанції, серед іншого, зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
9.2. Як убачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом Харківська обласна прокуратура сплатила судовий збір у сумі 6056 грн із розрахунку як за дві позовні вимоги немайнового характеру. 
9.3. За подання апеляційної скарги Харківська обласна прокуратура сплатила 7267,20 грн, а за подання касаційної скарги - 9689,60 грн. 
9.4. З огляду на те, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд у частині позову до місцевого господарського суду, то з урахуванням положень статті 129 ГПК України розподіл судових витрат у справі, у тому числі витрат на оплату послуг адвоката та судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, судова палата для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду
П О С Т А Н О В И Л А :
1. Касаційні скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Харківської області від 08.05.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2024 у справі № 922/511/24 у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання фізичної особи ОСОБА_1 і Сільськогосподарського фермерського господарства "Вертіївка" повернути територіальній громаді в особі Богодухівської міської ради Харківської області земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення площею 75,1487 га, кадастровий номер: 6320887500:02:001:0759, яка розташована за межами населених пунктів Сазоно-Баланівської сільської ради на території Богодухівського району Харківської області, скасувати, а справу передати на новий розгляд у цій частині позову до Господарського суду Харківської області.
3. Рішення Господарського суду Харківської області від 08.05.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2024 у справі № 922/511/24 у частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди ОСОБА_1 (номер запису про інше речове право 14504941 від 14.05.2016) та права суборенди Сільськогосподарського фермерського господарства "Вертіївка" (номер запису про інше речове право 19692776 від 23.03.2017) на земельну ділянку площею 75,1487 га, кадастровий номер 6320887500:02:001:0759 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 921522763208), змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. 
У решті (щодо відмови в задоволенні позову в цій частині) зазначені судові рішення залишити без змін.
4. Додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 22.05.2024 та додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2024 у справі № 922/511/24 скасувати. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. І. Рогач

Судді Н. О. Багай

І. С. Берднік

Н. О. Волковицька

Т. Б. Дроботова

В. А. Зуєв

Є. В. Краснов

Г. М. Мачульський

І. С. Міщенко

С. К. Могил

О. В. Случ

Ю. Я. Чумак