ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

06 квітня 2026 року	Справа №160/29415/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу № 160/29415/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

10.10.2025 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправним та скасувати винесене Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області податкове повідомлення-рішення № 0701492-2415-0403-UA12020190000075117 від 02.05.2025 року в частині нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за податковий період 2024 року по типу об`єкту – Виробничий корпус №7 з адресою місця знаходження: АДРЕСА_1 , в сумі 140 614,08 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що належне їй нерухоме майно, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу положень пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, що вказує на безпідставність прийнятого контролюючим органом податкового повідомлення-рішення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.10.2025 року відкрито провадження в адміністративній справі №160/29415/25 та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
31.10.2025 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області подано відзив на позовну заяву, в якому воно просить в задоволенні позову відмовити та зазначає, що законодавець визначив необхідною умовою звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, використання власником нерухомого майна комплексу виробничих будівель за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В-F КВЕД ДК 009:2010. Вказує, що позивачем передано виробничі будівлі в користування Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОТОН» та позивач не здійснює жодної діяльності, віднесеної до секції В-F КВЕД ДК 009:2010, а виступає у вказаних правовідносинах номінальним власником, діяльність здійснює інша особа суб`єкт господарювання - Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОТОН», Також зазначає, що позивач не є засновником підприємства. Отже, фактично позивачем передано у користування іншій особі виробничі приміщення, особисто позивач не здійснює діяльності, передбаченої секціями В-F КВЕД ДК 009:2010. Таким чином позивач не має права на пільгу, передбачену підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
04.11.2025 року до суду позивачем надано відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві та додатково зазначено, що підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не вимагає того, що б власник приміщення і суб`єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність в цьому приміщенні, були однією особою.
19.12.2025 року до суду позивачем надані додаткові пояснення.
Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення сторін, суд встановив та зазначає наступне. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області як платник податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що за інформацією з Державного реєстру речових права на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.01.2017 року №78290209 ОСОБА_1 є власником об`єкту нерухомого майна – виробночого корпусу №7, загальною площею 3690,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , розмір частки 1/2.
29.12.2023 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (власник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Протон» (сервітуарій) укладено договір про встановлення особистого сервітуту №2912/2023, пунктом 1.1 якого передбачено, що предметом цього договору є обмежене право користування сервітуарієм належним власнику виробничим будинком: нежитлове приміщення у виробничому корпусі №7, що знаходиться за адресою: 51831, Дніпропетровська обл., Петриківський р-н, с. Єлизаветівка, вул. Індустрільна, 9Є (надалі - Виробнича будівля) для організації і здійснення технологічних процесів з виробництва і задоволення адміністративно-побутових потреб вказаного виробничого процесу. Нежитлове приміщення виробничого корпусу № 9Є літера «Д2» включає виробничий цех, склади, майстерні, паливну, щитову, насосну.
Відповідно до пункту 1.2 договору виробнича будівля використовується виключно для розташування, обслуговування і експлуатації виробничо-технологічного та іншого обладнання: автоматичних ліній для виробництва, ткацьких верстаків для виробництва вузької тканини, вакумних підіймачів-завантажувачів пневматичних, верстатів ткацький для виробництва поліпропіленових вантажопідйомних строп, ватів, гідроциліндрів, градирен, екструзійних ліній прядіння-витяжки-намотування для поліпропіленової нитки, єлектродвигунів, електронасосів, котлів, машин мотальних, обладнання для паяння або зварювання, автоматичних верстатів д/різання, пресів пакетировочних, ткацьких машин, тепло вентиляторів, швейних машин, екструдера іншого обладнання (трансформаторних агрегатів, віброситів, перфораторів, тощо), а також транспорту', сировини, готової продукції, інструментів, витратних матеріалів, меблів, оргтехніки, тощо. Остаточний перелік виробничо-технологічного та іншого обладнання, а також транспорту може погоджуватись сторонами у специфікаціях, які є невід`ємною частину договору. Сировина, готова продукція, інструменти, витратні матеріали, меблі, оргтехніка, тощо використовуються сервітуарієм без погодження з власником. 
Пунктом 1.3 договору, сервітут є безоплатним та встановлюється на строк дії договору.
27.12.2023 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Протон» (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна №2712/2023, предметом якого є, що орендодавець передає, а орендар приймає, в строкове платне орендне користування, нерухоме майно – нежитлове приміщення у виробничому корпусі №7 площею 390 м2, місцезнаходження майна: 51831, Дніпропетровська обл., Петриківський р-н, с. Єлизаветівка, вул. Індустрільна 9Є.
Згідно з наявною у матеріалах справи копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариства з обмеженою відповідальністю «Протон», код ЄДРПОУ 30740705 за КВЕД основним видом діяльності є: 22.29 Виробництво інших виробів із пластмас. Інші: 82.99 Надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у. 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля 49.41 Вантажний автомобільний транспорт 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна 77.11 Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів 35.11 Виробництво електроенергії 35.14 Торгівля електроенергією.
Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області прийняте податкове повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки № 0701492-2415-0403-UA12020190000075117 від 02.05.2025 року за 2024 рік на суму 157228,08 грн.
Позивач, не погодившись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням, 29.09.2025 року направила скаргу до Державної податкової служби України.
Однак станом на день ухвалення судового рішення в цій справі, рішення за результатами розгляду скарги до матеріалів справи не долучено.
Вважаючи податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюється Податковим кодексом України. 
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Приписи підпункту 266.2.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначають, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування у відповідності до пп. 266.3.1 п. 266.1 статті 266 Податкового кодексу є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Згідно підпункту 266.3.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.
Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України закріплено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Згідно підпункту 266.7.2 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями Податково кодексу України 01 січня 2015 року, власники об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за виключенням випадків, визначених підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.
Так підпункт 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначає перелік об`єктів нерухомості, які законодавець не розглядає як об`єкти оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. 
Підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
У постанові від 02.09.2020 року (справа №0940/1909/18) Верховний Суд зазначив, що обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм, у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як у цьому випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
У постанові від 10 липня 2025 року у справі № 120/11299/24 Верховний Суд зазначив, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачає наявність таких умов: об`єкт нерухомості віднесений до класу «Промислові та складські будівлі» (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023; основна діяльність суб`єкта господарювання (юридичної або фізичної особи) класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010; об`єкт використовуються за призначенням у господарській діяльності та не здається їх власником в оренду, лізинг, позичку.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - 2Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
З досліджених судом доказів встановлено, що ОСОБА_1 є власником об`єкту нерухомого майна – виробночого корпусу №7, загальною площею 3690,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , розмір частки 1/2.
Судом досліджено зміст договору про встановлення особистого сервітуту №2912/2023 від 29.12.2023 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (власник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Протон» (сервітуарій) пунктом 1.1 якого передбачено, що предметом цього договору є обмежене право користування сервітуарієм належним власнику виробничим будинком: нежитлове приміщення у виробничому корпусі №7, що знаходиться за адресою: 51831, Дніпропетровська обл., Петриківський р-н, с. Єлизаветівка, вул .Індустрільна 9Є (надалі - Виробнича будівля) для організації і здійснення технологічних процесів з виробництва і задоволення адміністративно-побутових потреб вказаного виробничого процесу. Нежитлове приміщення виробничого корпусу № 9Є літера «Д2» включає виробничий цех, склади, майстерні, паливну, щитову, насосну.
Матеріали справи містять копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариства з обмеженою відповідальністю «Протон», код ЄДРПОУ 30740705 за КВЕД основним видом діяльності є: 22.29 Виробництво інших виробів із пластмас. Інші: 82.99 Надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у. 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля 49.41 Вантажний автомобільний транспорт 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна 77.11 Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів 35.11 Виробництво електроенергії 35.14 Торгівля електроенергією.
Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.
Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».
Між сторонами у цій справі відсутній спір стосовно того, що будівля промисловості, розташована за адресою: 51831, Дніпропетровська обл., Петриківський р-н, с. Єлизаветівка, вул. Індустрільна 9Є, є об`єктом нерухомості, віднесеним до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, а основний вид діяльності ТОВ «Протон» класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010 і вказане підприємство використовує спірний об`єкт нерухомості у власній господарській діяльності.
Спірним є те, чи поширюється на позивача встановлена підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України пільга, якщо безпосередньо він не є суб`єктом господарювання, основна діяльність якого класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010. При цьому об`єкт нерухомості переданий його власником суб`єкту господарювання на підставі договору особистого сервітуту.
При цьому слід зазначити, що зміст підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не містить імперативної вимоги, що особа власника будівлі промисловості та особа суб`єкта господарювання, який використовує такий об`єкт у господарській діяльності (яка класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010) мають співпадати. Визначальним є те, на якій правовій основі відповідний суб`єкт використовує такі будівлі промисловості.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16 грудня 2025 року у справі № 160/18696/23.
Відповідно, стосовно можливості користування будівлями промисловості на підставі договору особистого сервітуту у контексті застосування приписів підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, суд зазначає наступне.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 395 Цивільного кодексу України одним із речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).
Відповідно до статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (частини перша, третя, п`ята статті 403 ЦК України).
Частина третя статті 404 Цивільного кодексу України визначає, що право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
В свою чергу, частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України встановлює, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
За правилами частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (стаття 806 ЦК України).
Відповідно до частини першої, 2 статті 827 Цивільного кодексу України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.
Зміст наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договори оренди, лізингу, позички пов`язані із передачею власником правомочностей володіння та користування майном орендарю, лізингоодержувачу або користувачеві. За правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець не передбачає можливості застосування звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у випадку передачі власником об`єктів нерухомості означених правомочностей. Натомість, договір особистого сервітуту за своїм змістом передбачає, що власник продовжує володіти і користуватися майном, поряд з цим, сервітуарій набуває права на користування таким майном у тій мірі, що є необхідною для задоволення його потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Отже, незважаючи на те, що фактично позивачем передано у користування іншій юридичній особі спірний комплекс будівель, та те, що особисто позивач не здійснює діяльності, передбаченої секціями В-F КВЕД ДК 009:2010, на належне йому майно розповсюджується податкова пільга.
Застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Таким чином незважаючи на те, що фактично позивачем передано у користування іншій юридичній особі об`єкт нерухомого майна – виробничий корпус №7, за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, с. Єлизаветівка, вул. Індустріальна, буд. 9Є, та те, що особисто позивач не здійснює діяльності, передбаченої секціями В-F КВЕД ДК 009:2010, на належне йому майно розповсюджується податкова пільга.
Також спірним в цій справі є розмір суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та розмір площі об`єкту нерухомого майна, на яку розповсюджується податкова пільга.
За податковим повідомленням-рішенням № 0701492-2415-0403-UA12020190000075117 від 02.05.2025 року позивачу нараховано податок у розмірі 157228,08 грн. за 2024 рік за об`єкт нерухомого майна, загальною площею 3690,80 кв.м., розмір частки 3690,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням рішення Петриківської селищної ради від 16.06.2023 №498-16/VIIІ «Про внесення змін до рішення селищної ради від 14 липня 2021 року №202-7/ VIIІ «про встановлення місцевих податків і зборів», яким встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що діють з 01 січня 2024 рік на нежитлову нерухомість у розмірі 0,6 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (0,6%*7100,00 грн. = 42,6 грн./кв.м.), з урахуванням періоду нарахування 12 міс. 
Позивач в позовній заяві зазначила, що контролюючим органом невірно нараховано розмір податку за об`єкт нерухомого майна.
Так судом встановлено, 27.12.2023 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Протон» (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна №2712/2023, предметом якого є, що орендодавець передає, а орендар приймає, в строкове платне орендне користування, нерухоме майно – нежитлове приміщення у виробничому корпусі №7 площею 390 м2, місцезнаходження майна: 51831, Дніпропетровська обл., Петриківський р-н, с. Єлизаветівка, вул. Індустрільна 9Є. 
Як встановлено судом вище, загальна площа спірного об`єкту нерухомого майна становить 3690,8 кв.м.
Оскільки нежитлове приміщення у виробничому корпусі №7 за адресою: АДРЕСА_1 в частині його площі 3 300,8 кв.м. (3690,8 - 390 ) не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, податковим органом невірно здійснено нарахування податкового зобов`язання позивачу згідно податкового повідомлення-рішення № 0701492-2415-0403-UA12020190000075117 від 02.05.2025 року в частині 140 614,08 грн. (3300,8*42,6 грн.), саме в такій частині дане податкове повідомлення-рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
У відповідності до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінюючи докази надані сторонами, суд відзначає, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог, у той час як відповідачем не надано належних доказів на підтвердження законності спірних рішень.
Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідачем у відзиві на позовну заяву надані заперечення щодо витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено, що заявлені до відшкодування позивачем витрати є неспівмірними із складністю цієї справи, наданими юридичними послугами у ході розгляду справи безпосередню у суді першої інстанції та не відповідають критерію співмірності таких витрат, розумності їхнього розміру. 
Відповідно до частин 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Судом встановлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду надано: договір №51/ФО1025 про надання правничої допомоги від 09.10.2025 року; акт прийому-передачі наданих послуг від 09.10.2025 року; квитанцію до прибуткового ордера №26-7 від 09.10.2025 року.
З договору №51/ФО1025 про надання правничої допомоги від 09.10.2025 року вбачається, що його укладено між адвокатом адвокатським об`єднанням «Федоренко, Сологуб і партнери» в особі Голови об`єднання Федоренко Р.В. (виконавець), з однієї сторони та позивачем (замовник).
Згідно з пунктом 1 договору замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання в обсязі та на умовах, передбачених даним договором надавати правничу допомогу та представляти, зокрема в суді інтереси клієнта. 
Пунктом 5 договору передбачено, що вартість правничої допомоги складає 10 000,00 грн.
Актом прийому-передачі наданих послуг від 09.10.2025 року сторони підтвердили виконання виконавцем та прийняття замовником послуг з надання правничої допомоги за договором щодо захисту прав і інтересів замовника та в повному обсязі здійснив його представництво і захист інтересів в суді з приводу оскарження в суді податкового повідомлення-рішення № 0701492-2415-0403-UA12020190000075117 від 02.05.2025 року Головного управління ДПС у Дніпропетровській області по нарахуванню податку на нерухоме майно, вартістю 10 000.00 грн. 
Згідно квітанції до прибуткового касового ордера №26-7 від 09.10.2025 року виконавцем прийнято грошові кошти у сумі 10 000.00 грн. 
Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу, суд зазначає, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22.10.2021 у справі №160/7922/20 та додаткових постановах від 05.09.2019 у справі №826/841/17, від 18.08.2021 у справі №300/3178/20 та від 08.02.2022 у справі №160/6762/21, від 03.12.2023 у справі № 420/329/21.
Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21. Цей правовий висновок є релевантним до обставин цієї справи, оскільки стосується правового застосування норми права, яка є ідентичною частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.
Витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню незалежно від того чи їх фактично сплачено, чи вони тільки підлягають сплаті, що підтверджується послідовною практикою Касаційного адміністративного суду (зокрема, постановою від 16.02.2023 року по справі №520/562/19).
Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13 березня 2025 року у справі 275/150/22, в якій зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконаних робіт. Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. 
Проаналізувавши докази в підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, враховуючи надані відповідачем заперечення щодо витрат на професійну правничу допомогу, критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд вважає розмір витрат на оплату послуг адвоката у даній адміністративній справі є неспівмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони.
Відтак, витрати на правничу допомогу понесені позивачем підлягають відшкодуванню в розмірі 4 000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Щодо судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1406,14 грн., що документально підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки від 09.10.2025 року.
Отже судовий збір у розмірі 1406,14 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Керуючись статтями 243, 245-247, 250, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-А, ЄДРПОУ 44118658) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення в частині – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення – рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № 0701492-2415-0403-UA12020190000075117 від 02.05.2025 року в частині визначеної суми податкового зобов`язання у розмірі 140 614,08 грн. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1406,14 грн. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області суму понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська