ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 522/9458/19
провадження № 51-4433 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12016160500000416 від 15 січня 2016 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК), 
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 липня 2024 року стосовно ОСОБА_6 . 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_6 звільнено від призначеного судом покарання за ч. 1 ст. 125 КК у вигляді штрафу у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Цим же вироком задоволено частково цивільний позов представника ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди, заподіяної злочином, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. 
За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_6 було визнано винуватим у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження (ч. 1 ст. 125 КК) з огляду на таке.
14 січня 2016 року приблизно о 19 год 10 хв ОСОБА_6 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , прибув до квартири АДРЕСА_2 , у якій вона мешкає разом з двома малолітніми дітьми. ОСОБА_9 відчинила вхідні двері та побачила свого колишнього чоловіка ОСОБА_6 , який неодноразово вчиняв стосовно неї фізичне насильство, у зв`язку із чим, не бажаючи з останнім бачитись та розмовляти, спробувала зачинити двері, однак ОСОБА_6 на ґрунті особистої неприязні, керуючись прямим умислом, направленим на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , схопив останню правою рукою за одяг і різко потягнув її до виходу з квартири, від чого ОСОБА_9 вдарилась об металеві елементи вхідних дверей головою, правою частиною тулуба й руки, при цьому намагалася вирватися та не допустити ОСОБА_6 до своєї квартири.
Продовжуючи свій прямий умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, ОСОБА_6 штовхнув ОСОБА_9 руками в тулуб, від чого остання впала на підлогу, ударившись спиною.
Після того як ОСОБА_9 встала, ОСОБА_6 схопив її за плечі, почав викручувати їй руки та із силою штовхати, унаслідок чого потерпіла вдарилася об стіни коридору різними частинами тіла. Потім ОСОБА_6 завдав ще два удари правою ногою в ділянку лівого стегна ОСОБА_9 , удар ногою в ділянку спини, від якого вона впала на підлогу, і зник з місця події.
У результаті протиправних дій ОСОБА_6 було заподіяно тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , які належать до категорії легких тілесних ушкоджень.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 04 липня 2024 року вирок місцевого суду залишив без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить:
- скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_6 ;
- закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з тим, що не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. 
На обґрунтування своїх вимог захисник з підстав, детально наведених у касаційній скарзі, посилається на те, що:
- матеріали кримінальних проваджень № 12016160500000416 та 12018161500002464 було об?єднано в одне провадження (№ 12016160500000416) прокурором, який не мав на це повноважень; 
- повідомлення про підозру ОСОБА_6 в кримінальному провадженні № 12016160500000416 погоджено неуповноваженою особою та вручено поза межами строків, які встановлено законом для такого вручення;
- обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням складено та подано до суду прокурором, який не мав на це повноважень; 
- у суді першої інстанції були допущені до участі прокурори, які не мали права підтримувати державне обвинувачення в суді;
- суд першої інстанції, порушуючи ст. 94 КПК, ретельно не перевірив зібраних досудовим розслідуванням доказів, належним чином не оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності й взаємозв?язку;
- вирок місцевого суду не відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, оскільки цим судом не було вирішено клопотання захисника про визнання доказів недопустимими, не зазначено доказів на підтвердження встановлених судом обставин та доведеності вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення; 
- стягнута оскаржуваним вироком сума відшкодування моральної шкоди суперечить вимогам виваженості, розумності, справедливості та співмірності;
- суд апеляційної інстанції не дотримався положень статей 370, 404, 419 КПК, адже повною мірою не перевірив доводів апеляційної скарги захисника, окремі з них узагалі залишив без оцінки, не дослідив безпосередньо всіх доказів у кримінальному провадженні, та, як і суд першої інстанції, дійшов помилкових висновків про доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію учасника судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначеної у ч. 1 цієї статті підстави суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 КПК.
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Як випливає з матеріалів провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі доказів, досліджених та перевірених під час судового розгляду й оцінених відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, зі змісту вироку видно, що місцевий суд допитав обвинуваченого ОСОБА_6 , який вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що 14 січня 2016 року о 18 год 10 хв він зі своєю матір`ю приїхали до квартири, яка належала його дітям, щоб вручити ОСОБА_9 вимогу від органу опіки та піклування з`явитися на засідання, а також щоб побачитися з дітьми. Виходячи з ліфту, назустріч їм зайшла близька подруга ОСОБА_9 - ОСОБА_12 . Після того як подзвонив у двері, ОСОБА_9 відкрила їх та одразу почала лаятися на нього й кричати на дітей, щоб вони відійшли від дверей. Аби її зупинити, він дістав свій мобільний телефон і почав знімати її поведінку на камеру. Побачивши це, ОСОБА_9 намагалася вибити телефон з рук. Діти закрили двері й самі залишилися у квартирі, натомість ОСОБА_9 продовжила свої спроби вирвати телефон з рук з вимогами стерти запис, а потім вже підійшла до дверей і намагалася пояснити дітям, як відкрити двері. Через 1 - 2 хв з ліфта вийшла ОСОБА_12 , яка на прохання ОСОБА_9 , після того як відкрили двері, зайшла до квартири. Сама ОСОБА_9 продовжила спроби відібрати телефон. Йому вдалося вирватися з обіймів ОСОБА_9 і, оскільки скористатись ліфтом не було змоги через дії ОСОБА_9 , покинув майданчик через сходи, а за декілька хвилин до нього спустилася мати. Стверджує, що до квартири він не заходив і не вчиняв ніяких дій. ОСОБА_12 з`явилася під кінець, тому вона нічого не могла бачити в цій ситуації.
Заслухавши показання обвинуваченого ОСОБА_6 , місцевий суд зауважив, що, незважаючи на невизнання своєї провини, його вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, було підтверджено в судовому засіданні.
Так, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції врахував показання:
- потерпілої ОСОБА_9 , яка пояснила, що 14 січня 2016 року вона була вдома з дітьми, відчинила двері й побачила ОСОБА_6 та його матір. Хотіла зачинити двері, але ОСОБА_6 її штовхнув, вона впала й ударилася головою та спиною. ОСОБА_6 почав крутити їй руки, діти плакали, він та його матір виштовхнули її з квартири, донька закрила двері й діти залишилися в квартирі самі. ОСОБА_6 почав знімати все на телефон. Дітям вдалося відкрити двері й до квартири зайшла матір ОСОБА_6 . Також пояснила, що просила ОСОБА_6 та його матір піти, але вони відмовилися та сказали, що прийшли у свою квартиру. Указала, що ОСОБА_6 штовхав її руками та ногами, завдав двох чи трьох ударів; 
- свідка ОСОБА_13 (матір ОСОБА_6 ), яка пояснила, що з квартири вийшла ОСОБА_9 та діти. ОСОБА_9 була невдоволена, говорила на підвищених тонах, у коридорі вона виштовхувала ОСОБА_6 , використовуючи нецензурну лексику, на що останній попросив її зупинитися, оскільки це бачили діти. Діти закрили двері до квартири, а ОСОБА_6 дістав телефон та почав знімати відео, однак остання вибила телефон з його рук. У цей час повернулася ОСОБА_12 та пішла до дітей, які змогли відкрити двері. До квартири вони не потрапили, тілесні ушкодження потерпілій не заподіювали та до ліфта її не тягнули;
- ОСОБА_12 , яка пояснила, що того дня на першому поверсі будинку вона зустріла ОСОБА_6 з незнайомою їй жінкою, зателефонувала ОСОБА_9 , однак та не відповідала, тому вона повернулася, піднялася на поверх і побачила відчинені двері. Також розповіла, що бачила конфлікт та як ОСОБА_6 штовхнув ОСОБА_9 в спину і вона впала. ОСОБА_9 попросила її піти до дітей, які кричали. Бачила, як ОСОБА_6 та його матір заштовхували ОСОБА_9 в ліфт і вона вдарилася. Також ОСОБА_12 повідомила, що ОСОБА_6 та його матір штовхали ОСОБА_9 декілька разів, постійно тягнули її до ліфта, кричали. Приблизно через 30 хв вона побачила в ОСОБА_9 синці. Зазначила, що вона прийшла в той момент, коли вони всі були в квартирі, бачила, як ОСОБА_6 штовхнув ОСОБА_9 і вона впала, на початку конфлікту вона не була присутня. 
Отже місцевий суд зазначив, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується сукупністю досліджених і перевірених у судовому засіданні доказів.
Таким чином, як видно з вироку, суд першої інстанції, проаналізувавши докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та їх взаємозв`язку, дійшов переконання про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
З висновками місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення погодився і суд апеляційної інстанції. 
Перевіряючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначила, що місцевий суд:
- відповідно до положень статей 370, 374 КПК та пред`явленого обвинувачення, установивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку щодо обсягу та доведеності винуватості ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК;
- навів в оскаржуваному вироку всі встановлені обставини, які згідно зі ст. 91 КПК підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених у судовому засіданні доказів із зазначенням підстав, з яких приймає одні докази та відкидає інші.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважав, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні.
Зокрема, аналізуючи показання обвинуваченого ОСОБА_6 , надані ним в місцевому суді, суд апеляційної інстанції:
- указав, що обвинувачений визнав факти його перебування на місці вчинення кримінального правопорушення, а також конфлікту з потерпілою ОСОБА_9 ;
- незважаючи на позицію обвинуваченого, установив, що місцевим судом було належним чином перевірено версію сторони захисту, надано належну оцінку та обґрунтовано відхилено, оскільки її визнано формою захисту обвинуваченого, адже його показання суперечили іншим доказам у справі, які було ретельно досліджено, перевірено судом першої інстанції як окремо, так і в сукупності і яким він дав відповідну оцінку.
Водночас суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції правильно послався на показання потерпілої та свідків як на докази винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Також колегія суддів суду апеляційної інстанції констатувала, що показання потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 узгоджуються між собою та письмовими доказами, зокрема:
- змістом роздруківки з автоматизованої системи, згідно з якою черговим територіального органу поліції прийнято телефонне повідомлення від ОСОБА_9 про те, що прийшов колишній чоловік і побив її;
- протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, згідно з яким ОСОБА_6 застосував фізичну силу та спричинив синці та садна в ділянці грудної клітки зліва, правої руки та на спині з правої сторони, що у свою чергу підтверджувалося висновком експерта № 88, з якого було видно, що в потерпілої ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження, які належать до категорії легких тілесних ушкоджень. Указані ушкодження утворилися від ударної дії тупих предметів. Такими тупими предметами могли бути руки, стиснуті в кулак, ноги.
При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано поставився критично до показань свідка ОСОБА_14 , оскільки вони породжували певні сумніви щодо їх надійності з огляду на те, що остання є матір`ю обвинуваченого, а також наявність невирішеного питання щодо участі у вихованні трьох онуків.
Крім того, суд апеляційної інстанції, серед іншого:
- уважав неспроможними та такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, доводи сторони захисту про те, що потерпіла його оговорила;
- зауважив, що обвинувачений не надав доказів, що після конфлікту з потерпілою звертався до компетентних органів з приводу застосування до нього фізичного насильства з її боку або іншим чином інформував державні органи про таке;
- дійшов висновку щодо безпідставності доводів сторони захисту про те, що суд першої інстанції не усунув розбіжностей у показаннях потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 , наданих під час досудового розслідування та судового розгляду;
- уважав такими, що не заслуговують на увагу, доводи апеляційної скарги захисника про те, що карткою виклику служби «102» спростовується той факт, що подія була о 19 год 10 хв, натомість виклик у правоохоронні органи надійшов о 18 год 53 хв;
- не погодився з доводами сторони захисту щодо порушення органом досудового розслідування визначених ст. 219 КПК строків досудового розслідування цього кримінального провадження.
На переконання Верховного Суду, такі висновки судів попередніх інстанцій є в цілому належним чином обґрунтованими та вмотивованими. 
Отже, з урахуванням зазначених вище висновків судів першої та апеляційної інстанцій є необґрунтованими доводи касаційної скарги захисника про те, що: 
- суд першої інстанції, порушуючи ст. 94 КПК, ретельно не перевірив зібраних досудовим розслідуванням доказів, належним чином не оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності й взаємозв?язку;
- вирок місцевого суду не відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, оскільки цим судом не зазначено доказів на підтвердження встановлених судом обставин та доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Не було підтверджено під час перевірки судом касаційної інстанції і доводи касаційної скарги захисника про те, що суд апеляційної інстанції не дотримався положень ст. 404 КПК, оскільки не дослідив безпосередньо всі докази в кримінальному провадженні. 
Однією з відмінних рис між порядком розгляду кримінального провадження судом першої та судом апеляційної інстанцій є те, що останній не повинен у кожному випадку заново досліджувати встановлені в провадженні обставини.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, установлені під час кримінального провадження, за наявності клопотання учасників судового провадження та за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Виходячи із засади безпосередності дослідження доказів, закріпленої в п. 16 ч. 1 ст. 7 та ст. 23 КПК, апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яка була надана судом першої інстанції, крім випадку, якщо докази, надані сторонами в кримінальному провадженні, було безпосередньо досліджено під час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції.
Не погоджуючись із вироком Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року стосовно ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_7 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, у прохальній частині якої просив дослідити під час апеляційного розгляду наявні в кримінальному провадженні докази та обставини, установлені місцевим судом. 
Відповідно до технічного запису та журналу судового засідання в суді апеляційної інстанції від 16 травня 2024 року:
- прокурор ОСОБА_15 просила дослідити висновок експерта № 88;
- захисник ОСОБА_16 , який діяв в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , не наполягав на повторному дослідженні доказів, при цьому не заперечував щодо заявленого прокурором клопотання. 
Згідно з технічним записом та журналом судового засідання в суді апеляційної інстанції від 04 липня 2024 року колегією суддів суду апеляційної інстанції було досліджено вказаний вище висновок експерта. 
Обмежившись у своєму рішенні аналізом доказів, безпосередньо досліджених і сприйнятих судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду, при цьому не надав іншої оцінки доказам чи обставинам, які не були ним досліджені під час нового апеляційного розгляду.
Разом з тим касаційна скарга захисника ОСОБА_7 не містить доводів про те, що суд апеляційної інстанції надав оцінку фактам, обставинам чи доказам, які не були ним повторно досліджені, а також обґрунтувань про те, які докази, з огляду на положення, передбачені ч. 3 ст. 404 КПК, були досліджені судом першої інстанції неповністю чи з порушеннями, що надавало би підстави для їх повторного дослідження. 
Крім того, колегія суддів зауважує, що, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції не дотримався положень статей 370, 419 КПК, оскільки повною мірою не перевірив доводів апеляційної скарги сторони захисту, окремі з них взагалі залишив без оцінки, та, як і суд першої інстанції, дійшов помилкових висновків про доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, захисник не вказує:
- яким саме доводам його апеляційної скарги не було надано належної оцінки;
- яким чином зазначене перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції постановити законне й обґрунтоване судове рішення. 
З огляду на вказане доводи касаційної скарги захисника в цій частині є необґрунтованими.
Таким чином, у ході касаційного розгляду колегія суддів суду касаційної інстанції встановила, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи апеляційну скаргу захисника, у цілому дав належну оцінку викладеним у ній доводам і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишення її без задоволення. При цьому тих істотних порушень процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції, установлено не було.
Колегія суддів уважає, що ухвала суду апеляційної інстанції загалом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
У касаційній скарзі захисник також посилається на те, що матеріали кримінальних проваджень № 12016160500000416 та 12018161500002464 було об?єднано в одне провадження прокурором, який не мав на це повноважень, у зв`язку із чим, на його думку, всі докази підлягають визнанню недопустимими. 
Зокрема, захисник стверджує, що: 
- процесуальне керівництво в указаних вище кримінальних провадженнях здійснювали різні прокурори; 
- відповідно до постанови від 28 серпня 2018 року про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні № 12018161500002464, прокурор ОСОБА_17 був уповноважений на здійснення процесуального керівництва лише в цьому кримінальному провадженні, у зв`язку із чим він не мав повноважень на його об`єднання з кримінальним провадженням № 12016160500000416.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 37 КПК прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами 4, 5 ст. 36, ч. 3 ст. 313, частинами 2, 3 ст. 341 КПК. 
Згідно із частинами 1, 3 ст. 110 КПК процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне.
Частиною 5 ст. 217 КПК передбачено, що рішення про об`єднання чи виділення матеріалів досудового розслідування приймається прокурором.
Відповідно до правового висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного в постанові від 14 лютого 2022 року в справі № 477/426/17 (провадження № 51-4963 кмо 20):
- постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами;
- якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.
Під час касаційного розгляду стороною обвинувачення надано, в тому числі, належним чином завірену копію постанови:
- від 28 серпня 2018 року про призначення групи прокурорів, згідно з якою, заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_18 , розглянувши матеріали досудового розслідування, унесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 12018161500002464 від 28 серпня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК, постановив призначити групу прокурорів у цьому кримінальному провадженні в складі, зокрема, прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_17 ; 
- від 05 грудня 2018 року про об`єднання матеріалів досудового розслідування, відповідно до якої прокурор Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_17 , розглянувши матеріали досудових розслідувань, унесених у ЄРДР за № 12016160500000416 від 15 січня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, та за № 12018161500002464 від 28 серпня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК, постановив матеріали досудових розслідувань у цих кримінальних провадженнях об`єднати в одне провадження, яке зареєструвати в ЄРДР за № 12016160500000416. 
Отже, з огляду на зміст наведених вище постанов, а також з урахуванням положень ч. 5 ст. 217 КПК відсутні підстави для висновку, що матеріали кримінальних проваджень № 12016160500000416 та 12018161500002464 було об?єднано в одне провадження прокурором, який не мав на це повноважень.
Водночас колегія суддів зауважує, що, посилаючись на зазначені обставини, захисник не наводить доводів про те, порушення яких саме положень кримінального процесуального закону було допущено стороною обвинувачення в цій частині.
Що стосується посилань захисника на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі № 627/927/19 (провадження № 51-3752 км 20) на підтвердження своєї позиції в цій частині, то колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки вказане судове рішення було винесено за інших фактичних обставин і процесуальних підстав.
Зокрема, у наведеному захисником судовому рішенні суд касаційної інстанції, зазначивши, серед іншого, що:
- за приписами ст. 480 КПК депутат місцевої ради належить до категорії осіб, щодо яких здійснюється особливий порядок кримінального провадження;
- відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 481 КПК письмове повідомлення про підозру депутата місцевої ради здійснюється Генеральним прокурором, його заступником, керівником регіональної прокуратури, 
дійшов висновку, що повідомлення про підозру депутату сільської ради здійснено неуповноваженим прокурором, оскільки прокурор місцевої прокуратури не зазначений серед прокурорів, повноважних повідомляти про підозру депутату місцевої ради за приписами ст. 481 КПК.
За таких обставин колегія суддів уважає, що доводи касаційної скарги захисника в цій частині не заслуговують на увагу. 
У касаційній скарзі захисник також посилається на погодження повідомлення про підозру неуповноваженою особою.
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги в цій частині, захисник стверджує, що:
- 12 березня 2019 року прийнято постанову про зміну групи прокурорів, з мотивувальної частини якої видно, що вона прийнята в рамках кримінального провадження № 12016160500000416 від 15 січня 2016 року, при цьому згідно з резолютивною частиною постановлено змінити групу прокурорів у кримінальному провадженні № 12019161500001056 від 09 травня 2019 року;
- матеріали провадження не містять постанови про внесення змін до постанови від 12 березня 2019 року.
Отже, на думку захисника, у вказаного в цій постанові складу групи прокурорів не могло виникнути прав і обов`язків у кримінальному провадженні № 12016160500000416 від 15 січня 2016 року, тобто прокурор ОСОБА_19 не набув повноважень у кримінальному провадженні № 12016160500000416 від 15 січня 2016 року.
Так, під час касаційного розгляду прокурором надано належним чином завірену копію постанови від 12 березня 2019 року про зміну групи прокурорів.
Згідно з указаною постановою заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_18 :
- розглянувши матеріали досудового розслідування, унесеного в ЄРДР за № 12016160500000416 від 15 січня 2016 року;
- установивши, що в провадженні СВ Шевченківського ВП Приморського ВП в м. Одесі перебувають матеріали досудового розслідування № 12016160500000416 від 15 січня 2016 року, 
дійсно постановив змінити групу прокурорів у кримінальному провадженні № 12019161500001056 від 09 травня 2019 року, призначивши групу прокурорів у складі, у тому числі, прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_20 , якого призначено старшим групи прокурорів і якому доручено керувати діями інших прокурорів. 
Однак, на переконання колегії суддів, з огляду на те, що у вступній та мотивувальних частинах постанови чітко вказано, що зазначене питання вирішується в межах кримінального провадження № 12016160500000416 від 15 січня 2016 року стосовно ОСОБА_6 , посилання на інший номер та дату кримінального провадження в резолютивній частині постанови фактично свідчить про технічну помилку. 
Водночас колегія суддів уважає, що наведене: 
- не свідчить про порушення конституційних та конвенційних прав ОСОБА_6 ;
- не перешкодило судам попередніх інстанцій постановити законні та обґрунтовані судові рішення.
Разом з тим з огляду на зазначене вище є безпідставними й доводи касаційної скарги про те, що обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні затверджено прокурором ОСОБА_19 , який не мав на це повноважень.
У касаційній скарзі захисник також наводить доводи щодо підтримання державного обвинувачення в суді та зміни обвинувачення неуповноваженими особами.
Зокрема, захисник посилається на те, що:
- з протоколів судового засідання від 28 серпня, 10 листопада, 09 грудня 2020 року, 15 лютого 2021 року видно, що у вказаних судових засіданнях брав участь прокурор ОСОБА_21 ; 
- станом на 13 жовтня 2021 року в матеріалах справи була відсутня постанова про включення прокурора ОСОБА_21 до складу групи прокурорів у кримінальному провадженні № 12016160500000416;
- лише 14 жовтня 2021 року постановою про зміну та призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні № 12016160500000416 прокурора ОСОБА_21 було включено до складу групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні.
Проте, як видно з наданої стороною обвинувачення під час касаційного розгляду належним чином завіреної копії постанови від 17 серпня 2020 року про зміну групи прокурорів, змінено групу прокурорів у кримінальному провадженні № 12016160500000416 від 15 січня 2016 року у складі, у тому числі, прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_21 .
Отже, відсутні підстави для висновку про те, що прокурор ОСОБА_21 не мав права підтримувати державне обвинувачення в суді в указаних вище судових засіданнях.
Також захисник у цій частині зазначає, що: 
- у матеріалах справи відсутня постанова про включення прокурора ОСОБА_22 до складу групи прокурорів у кримінальному провадженні № 12016160500000416;
- з протоколів судового засідання від 28 липня, 13 вересня, 01 листопада, 22 листопада 2022 року, 13 лютого, 19 червня, 15 серпня, 27 вересня, 06 листопада 2023 року видно, що в судовому засіданні брав участь прокурор ОСОБА_22 ; 
- 04 травня 2023 року прокурором ОСОБА_22 складено обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням стосовно ОСОБА_6 .
Однак, як убачається з наданої стороною обвинувачення під час касаційного розгляду належним чином завіреної копії постанови від 20 червня 2022 року про зміну групи прокурорів, змінено групу прокурорів у кримінальному провадженні № 12016160500000416 від 15 січня 2016 року в складі, у тому числі, прокурора Приморської окружної прокуратури міста Одеси ОСОБА_22 .
Крім того, зі змісту матеріалів провадження видно, що 04 травня 2023 року прокурором Приморської окружної прокуратури міста Одеси ОСОБА_22 складено обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням стосовно ОСОБА_6 .
Отже, відсутні підстави для висновку про те, що:
- прокурор ОСОБА_22 не мала права підтримувати державне обвинувачення в суді в указаних вище судових засіданнях; 
- прокурор ОСОБА_22 не мала повноважень складати та подавати до суду обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням стосовно ОСОБА_6 .
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції не було вирішено клопотання захисника від 11 січня 2023 року про визнання доказів недопустимими, то колегія суддів важає за необхідне зазначити таке.
Як убачається з матеріалів провадження, 11 січня 2023 року захисник ОСОБА_23 , який діяв в інтересах ОСОБА_6 , подав до Приморського районного суду м. Одеси клопотання, у якому просив визнати судово-медичну експертизу від 16 січня 2016 року № 88, проведену у кримінальному провадженні № 12016160500000416 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, недопустимим доказом у кримінальному провадженні № 12016160500000416 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК. 
Так, дійсно, матеріали провадження не містять відомостей про те, що вказане клопотання захисника було розглянуто в ході судового розгляду в суді першої інстанції.
Водночас, як видно з матеріалів провадження, під час перегляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції було досліджено висновок експерта від 16 січня 2016 року № 88 та надано йому оцінку в сукупності з іншими доказами у справі. При цьому касаційна скарга захисника не містить будь-яких доводів на спростування рішення суду апеляційної інстанції саме в цій частині. 
З огляду на зазначене відсутні підстави для висновку про те, що за вказаних обставин допущено таке істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду постановити законне й обґрунтоване рішення. 
У касаційній скарзі захисник наводить доводи щодо порушення вимог ч. 1 ст. 278 КПК, а саме вручення повідомлення про підозру поза межами строків, які встановлено законом для такого вручення.
Обґрунтовуючи свою позицію в цій частині, захисник стверджує, що повідомлення про підозру ОСОБА_6 складено слідчим 19 квітня 2019 року, погоджено прокурором ОСОБА_19 лише 22 квітня 2019 року, а вручено ОСОБА_6 о 18 год 26 хв 23 квітня цього року.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 278 КПК письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Процесуальні строки за своїм функціональним призначенням є засобами реалізації процесуальних прав або виконання процесуальних обов`язків. 
Залежно від цього сплив процесуальних строків призводить до різних правових наслідків: 
- закінчення строку реалізації права спричиняє припинення можливості ним скористатися;
- сплив строку виконання обов`язків не припиняє необхідності виконати цей обов`язок і не веде до припинення повноважень службової особи на здійснення обов`язкової дії. 
Отже, вручення повідомлення про підозру не в день його складання, на переконання колегії суддів, не спричиняє недійсності процесуальної дії.
Наведене в цілому узгоджується з позицією колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, наведеною в постанові від 07 серпня 2019 року в справі № 595/2098/14 (провадження № 51-2629 км 19).
Водночас, як видно з матеріалів кримінального провадження, а саме реєстру матеріалів досудового розслідування,  ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК, 19 квітня 2019 року.
Даних щодо вручення йому повідомлення про підозру саме 23 квітня 2019 року матеріали провадження не містять.
Крім того, як убачається з матеріалів провадження та ухвали суду апеляційної інстанції, не погоджуючись із вироком місцевого суду стосовно ОСОБА_6 , захисник подав апеляційну скаргу, у якій, обґрунтовуючи свою позицію щодо порушення строків досудового розслідування, визначених ст. 219 КПК, стверджував, що ОСОБА_6 повідомлено про підозру саме 19 квітня 2019 року.
За таких обставин Верховний Суд не вбачає підстав для висновку про те, що зазначене може свідчити про наявність такого істотного порушення КПК, яке перешкодило чи могло перешкодити судам попередніх інстанцій постановити законні та обґрунтовані судові рішення. 
До того ж колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке. 
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ. 
При цьому Верховний Суд також ураховує практику ЄСПЛ, з огляду на яку не в усіх випадках, коли є певні дефекти реалізації кримінально-правових механізмів, рішення, прийняте саме на основі процесуальних підстав, може відповідати загальним стандартам справедливого судового рішення.
Так, у справі «R.B. проти Естонії» (заява № 22597/16) заявниця скаржилася на те, що органи влади не провели ефективного кримінального розслідування за її заявами про насильство. Зокрема, влада не зібрала доказів з дотриманням процесуальних норм, що призвело до їх виключення в судовому засіданні та виправдання підозрюваного. Залишивши її без ефективного правового захисту від насильства, держава порушила свої позитивні зобов`язання за статтями 3 і 8 Конвенції, відповідними частинами яких передбачено, що ніхто не може бути підданий тортурам або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (ст. 3) і кожен має право на повагу його приватного і сімейного життя (ст. 8 § 1).
У зазначеній справі ЄСПЛ ствердив, що:
- статті 3 і 8 Конвенції передбачають зобов`язання держави захищати фізичну та психологічну цільність. Позитивні зобов`язання органів влади в цьому контексті можуть включати зобов`язання підтримувати й застосовувати на практиці адекватну правову базу, яка забезпечує захист від актів насильства з боку приватних осіб; (див. § 80 рішення ЄСПЛ від 12 листопада 2013 року в справі «Содерман проти Швеції», заява № 5786/08);
- ефективне розслідування в принципі повинно призвести до встановлення фактів у справі й до ідентифікації і в разі необхідності - покарання винуватих. Це не обов`язковий результат, а один із засобів. Органи влади повинні вжити розумних заходів, які їм доступні, щоб отримати докази щодо інциденту, як-от свідчення свідків і судово-медичні докази;
- незалежно від остаточного результату провадження, механізми захисту, доступні згідно з національним законодавством, повинні діяти на практиці таким чином, щоб дозволити розгляд суті конкретної справи протягом розумного часу (див. § 65 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року в справі «W. проти Словенії», заява № 24125/06).
У вказаному рішенні ЄСПЛ було констатовано порушення позитивних зобов`язань держави щодо статей 3 і 8 Конвенції у зв`язку з тим, що спосіб,у який кримінально-правові механізми в цілому були реалізовані в цій справі, був дефектним, що призвело до вирішення справи на основі процесуальних підстав.

Зі змісту п. 78 рішення ЄСПЛ від 16 лютого 2017 року в справі «Артур Пархоменко проти України» убачається, що під час розгляду справи в цілому, з метою оцінки впливу процесуальних недоліків на досудовому етапі на загальну справедливість кримінального провадження, за необхідності слід ураховувати такий невичерпний перелік факторів, який випливає з практики Суду.
Зокрема, з урахуванням зазначеного вище, у цій кримінальній справі Верховний Суд бере до уваги, що:
- відсутні фактори, які б указували на те, що ОСОБА_6 був особливо вразливим під час проведення досудового розслідування чи був позбавлений можливості отримувати реальну правову допомогу від безпосередньо обраного ним захисника;
- з наданих матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_6 був позбавлений можливості під час розгляду справи по суті чи перегляду його скарги оспорювати достовірність доказів або що його можливості в цій частині були обмеженими;
- немає жодних ознак, які б могли свідчити про порушення права ОСОБА_6 на захист під час оцінки якості доказів, які суд сприймав безпосередньо та які було покладено в основу вироку;
- докази в справі були оцінені професійними суддями;
- сила доказів, які суд сприймав безпосередньо, у тому числі показання самого обвинуваченого, потерпілої та свідків з урахуванням інших доказів, що в цілому узгоджувалися між собою, є суттєвою.
У кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 немає жодних сумнівів у тому, що насильство, вчинене стосовно потерпілої ОСОБА_9 , підпадає під дію статей 3 і 8 Конвенції, що породжує позитивні зобов`язання держави прийняти положення кримінального права, які ефективно карають насильство, та застосовувати їх на практиці шляхом ефективного розслідування та обвинувачення.
Беручи до уваги викладене вище, а також практику ЄСПЛ, Верховний Суд уважає, що порушення вимог кримінально-процесуального закону, на які посилається в касаційній скарзі захисник, не є тими істотними порушеннями, які б у цілому вплинули на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, правильність кваліфікації його дій і перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законне й обґрунтоване судове рішення. 

У касаційній скарзі захисник також стверджує, що стягнута оскаржуваним вироком сума відшкодування моральної шкоди суперечить вимогам виваженості, розумності, справедливості та співмірності.
Зокрема, захисник указує, що матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_9 за медичною допомогою та проходження будь-якого лікування, при цьому сама потерпіла заперечує факт її звернення за медичною допомогою, у зв`язку із чим є незрозумілим, чим керувався суд першої інстанції, задовольняючи цивільний позов, а також суд апеляційної інстанції, залишаючи таке рішення місцевого суду без змін. 
Однак з такою позицією засудженого колегія суддів не погоджується, зважаючи на наступне.
Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК, із застосуванням норм цивільного законодавства.
Згідно із ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову. 
Статтею 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно зі ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У ході касаційного розгляду колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, зазначені вимоги закону виконав у повному обсязі.
Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, установлюючи розмір відшкодування моральної шкоди (50 000 грн), керувався тим, що в судовому засіданні встановлено та доведено, що внаслідок протиправних дій       ОСОБА_24 було завдано емоційних і душевних страждань  ОСОБА_9 , що призвело до погіршення здоров`я та тривалого лікування.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду в цій частині, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій наводив доводи щодо заявленого цивільного позову, аналогічні доводам його касаційної скарги. 
Спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника в цій частині, суд апеляційної інстанції, урахувавши обставини справи, характер правопорушення, глибину та тривалість фізичних і душевних страждань, уважав, що стягнена з обвинуваченого грошова сума буде достатньою сатисфакцією отриманих потерпілою моральних страждань, оскільки вона отримала тілесні ушкодження та тимчасово була вимушена змінити звичайний уклад життя.
Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями потерпіла зазнала як фізичного болю, так і душевних страждань (хвилювання, порушення душевної рівноваги, стресу, пригнічення), а перебування ОСОБА_9 в стані важкого психічного стресу підтверджувалося конcультативним висновком практикуючого психолога ОСОБА_25 . 
Також колегія суддів зауважила, що: 
- гроші виступають еквівалентом моральної шкоди; 
- грошові кошти як загальний еквівалент усіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду;
- розмір визначеної компенсації повинен хоча б наближено бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого;
- під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає в неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквівалента. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, під час її визначення враховуються характер правопорушення, глибина фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, що мають істотне значення, вимоги розумності та справедливості.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що стягнута вироком місцевого суду сума відшкодування моральної шкоди суперечить вимогам виваженості, розумності, справедливості та співмірності.
На переконання колегії суддів, така позиція судів попередніх інстанцій є обґрунтованою та повною мірою відповідає вимогам ст. 1167 ЦК, а тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині задоволенню не підлягають.
Отже, Верховний Суд уважає, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК, з огляду на обсяг висунутого обвинувачення, досліджені судами попередніх інстанцій докази та встановлені фактичні обставини, є правильною, а його вина у вчиненні цього кримінального правопорушення - доведеною поза розумним сумнівом, тому доводи касаційної скарги захисника про необхідність закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК є необґрунтованими.
З урахуванням наведених вище обставин, інші доводи касаційної скарги в цілому не спростовують законність, обґрунтованість та вмотивованість судових рішень судів попередніх інстанцій.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а тих істотних порушень вимог КПК, які перешкодили або могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення, у ході касаційного розгляду встановлено не було, то, на думку колегії суддів, касаційну скаргу захисника потрібно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 липня 2024 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3