ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 676/2141/23
провадження № 61-9906св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року в складі судді Шевцової Л. М. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 червня 2025 року в складі колегії суддів Ярмолюка О. І., Грох Л. М., Янчук Т. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_1 .

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що з 15 листопада 2009 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2022 року. Сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу сторони придбали автомобіль марки «Toyota Corolla», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , білого кольору, номер кузова НОМЕР_2 (далі - автомобіль «Toyota Corolla» білого кольору), і причіп УВН 810080 Лідер, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 (далі - причіп), які зареєстровані на ім`я позивача. Автомобіль і причіп належать сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, водночас між ними не досягнуто згоди щодо їх поділу. 

Оскільки автомобіль і причіп є неподільними речами та ними користується лише ОСОБА_2 , то позивач вважав, що з відповідача на його користь підлягає стягненню грошова компенсація вартості належної йому частки у цьому майні. 

Зазначав, що згідно з висновками оцінювача від 16 листопада 2023 року середня ринкова вартість автомобіля становить 411 960,00 грн, а середня ринкова вартість причепа - 18 967,62 грн. Отже, йому має бути виплачена грошова компенсація половини вартості автомобіля у розмірі 205 980,00 грн і половини вартості причепа у розмірі 9 493,81 грн.

За таких обставин ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:
- у порядку поділу спільного сумісного майна стягнути з ОСОБА_2 на його користь 205 980,00 грн грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частки автомобіля «Toyota Corolla» білого кольору та 9 493,81 грн грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частки причепа;
- зазначені транспортні засоби залишити у власності ОСОБА_2 , припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на них. 

Короткий зміст позовних вимог ОСОБА_2 .

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що з 15 листопада 2009 року до 28 травня 2022 року вона та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_4 . 

З 2019 року відповідач працює у Фінляндській Республіці (Суомі) та за 2021-2022 роки його заробітна плата становила 33 750,17 євро. Оскільки заробітна плата одного з подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності, то позивач має право на 16 875,10 євро цих коштів, із яких відповідач перерахував їй лише 1 930,00 євро. 

Також зазначала, що за час шлюбу сторони відкрили автомобільну мийку самообслуговування на АДРЕСА_1 (далі - автомийка), після закриття якої у 2019 році ОСОБА_1 приховав обладнання автомийки на загальну вартість 10 000,00 дол. США. 

Звертала увагу на те, що відповідач ухилявся від участі в утриманні сім`ї та дитини, у зв`язку з чим існують підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя. Тому вважала, що під час поділу заробітної плати 30 % грошових коштів (10 125,05 євро) слід залишити ОСОБА_1 , а 70 % грошових коштів (23 625,12 євро) - їй. Крім перерахованих 1 930,00 євро, ОСОБА_1 повинен виплатити їй 21 625,12 євро.

За таких обставин ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 21 695,12 євро належних їм на праві спільної сумісної власності.

У травні та серпні 2024 року ОСОБА_2 уточнила свої зустрічні вимоги, пославшись на те, що за час шлюбу, окрім 33 750,17 євро заробітної плати відповідача, автомобіля «Toyota Corolla» білого кольору, вартістю 213 586,00 грн, і причепа, вартістю 7 370,00 грн, сторони набули:

- обладнання автомийки, вартістю 7 000,00 євро, що еквівалентно 278 636,40 грн;
- прибуток від діяльності автомийки у сумі 3 600 000,00 грн;
- житловий будинок і земельну ділянку у периферійному селі муніципалітету Гямеенлінна, провінція Канта-Гяме, Суомі (Фінляндія), вартістю 30 000,00 євро, що еквівалентно 1 297 929,00 грн;
- автомобіль «Toyota Corolla» бежевого кольору, 2014 року випуску (далі - автомобіль «Toyota Corolla» бежевого кольору), зареєстрований у Суомі (Фінляндія), вартістю 2 000,00 євро, що еквівалентно 86 528,60 грн;
- грошові кошти, розміщені в банківських установах Суомі (Фінляндія) та Литви, у сумі 42 500,00 євро.

Зазначене майно залишається у ОСОБА_1 , а між сторонами не досягнуто згоди щодо його поділу.
Отже, остаточно ОСОБА_2 просила суд:

- відступити від засади рівності часток подружжя під час поділу спільного майна сторін на її користь у співвідношенні: 70 % їй і 30 % ОСОБА_1 ;
- відмовити у первісному позові в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості автомобіля «Toyota Corolla» білого кольору та причепа;
- поділити спільне майно сторін та присудити: ОСОБА_1 будинок і земельну ділянку, вартістю 30 000,00 євро; автомобіль «Toyota Corolla» бежевого кольору, вартістю 2 000,00 євро; грошові кошти у сумі 27 350,63 євро; а ОСОБА_2 - автомобіль «Toyota Corolla» білого кольору, вартістю 213 586,00 грн, що еквівалентно 4 725,00 євро; причіп, вартістю 7 370,00 грн, що еквівалентно 163,07 євро; 
- стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості обладнання автомийки у сумі 7 000,00 дол. США, що еквівалентно 6 403,60 євро, грошові кошти у сумі 47 539,54 євро та 3 600 000 грн, що еквівалентно 79 653,60 євро.

Ухвалою від 23 травня 2024 року Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області прийняв зустрічний позов ОСОБА_2 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 22 січня 2025 року позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнив.

Поділив спільне сумісне майно подружжя, а саме автомобіль «Toyota Corolla» білого кольору та причіп.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості автомобіля «Toyota Corolla» білого кольору, у сумі 205 980,00 грн та за 1/2 частку ринкової вартості причепа в сумі 9 493,81 грн.

Залишив у власності ОСОБА_2 зазначений автомобіль та причіп, припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на це рухоме майно.

У зустрічному позові ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовив.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався тим, що спірний автомобіль «Toyota Corolla» білого кольору та причіп сторони придбали під час перебування у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим зазначене майно належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними в рівних частках. Врахувавши те, що спірне рухоме майно є неподільним та перебуває у володінні та користуванні ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про стягнення з останньої на користь ОСОБА_1 грошової компенсації замість його частки у майні, розмір якої суд визначив керуючись середньою ринковою вартістю транспортних засобів, встановленою висновками оцінювача від 16 листопада 2023 року. 

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ житлового будинку, земельної ділянки, автомобіля «Toyota Corolla» бежевого кольору, грошових коштів, які перебувають на банківських рахунках ОСОБА_1 , суд керувався тим, що позивач не довела набуття сторонами зазначеного майна та знаходження коштів на банківських рахунках ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічних вимог про стягнення вартості обладнання автомийки, суд керувався тим, що воно використовувалося подружжям у 2014-2020 роках, тобто в період шлюбу і відповідно використовувалося в інтересах сім`ї. Будь-яких доказів на підтвердження протилежного ОСОБА_2 суду не надала. Також суд не вбачав підстав для стягнення з відповідача за зустрічним позовом 3 600 000,00 грн прибутку з автомобільної мийки, оскільки жодних доказів на підтвердження того, що така сума прибутку взагалі існувала позивач не надала. Крім того, суд врахував, що цей факт не підтверджено і відповіддю, наданою на запит суду Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області.

Хмельницький апеляційний суд постановою від 19 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в частині поділу спірного майна, зазначивши про те, що суд першої інстанції правильно з`ясував всі обставини справи та надав оцінку всім доказам, наданим сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, у зв`язку з чим ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, яке відповідає нормам матеріального і процесуального права та не спростовано доводами апеляційної скарги. 

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

28 липня 2025 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 червня 2025 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Також касаційна скарга містить заперечення на ухвалу Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 грудня 2024 року, ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 27 березня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 18 червня 2025 року, з посиланням на те, що зазначені ухвали постановлені за відсутності ОСОБА_2 .

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції всупереч нормам процесуального праване виконав завдання підготовчого провадження, не розглянув усі заяви та клопотання ОСОБА_2 , не витребував письмові докази та не викликав заявлених свідків, не повідомив про підготовче засідання. Вважає, що у суді першої інстанції справу розглянуто неповноважним складом суду, оскільки суддя Шевцова Л. М. не могла розглядати цю справу і повинна була заявити самовідвід.

Суд першої інстанції не повідомляв її про судове засідання, призначене на 27 грудня 2024 року, а 22 січня 2025 року розглянув справу за її відсутності.

Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про поновлення строків на подання доповнень до апеляційної скарги, а також позбавив її можливості взяти участь у судовому засіданні, призначеному на 19 червня 2025 року.

Вважає, що під час вирішення спору про поділ автомобіля та причепа суди не вирішили питання щодо відступлення від засади рівності часток подружжя, не врахували те, що з нею проживає малолітній син, а також, що ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні малолітнього сина ОСОБА_4 , приховав спільне майно подружжя.

Зазначає, що за час шлюбу, крім автомобіля та причепа, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 набули: житловий будинок і земельну ділянку, які розташовані у Фінляндській Республіці, автомобіль «Toyota Corolla» бежевого кольору, обладнання автомийки та прибуток від її діяльності, грошові кошти як у вигляді заробітної плати ОСОБА_1 , так і у вигляді банківських вкладів, однак суди неправомірно відмовили у поділі цього майна.

Звертала увагу на те, що, оскільки матеріали справи не містять доказів державної реєстрації автомобіля та причепа, то суди повинні були здійснити поділ не транспортних засобів, а їх складових (запасних частин). Вважає, що, присудивши їй автомобіль і причіп, а також стягнувши з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки у майні, суди порушили порядок поділу майна. 

Крім того, суди неправильно визначили дійсну (ринкову) вартість автомобіля та причепа з огляду на те, що подані ОСОБА_1 до суду висновки оцінювача є неналежними та недопустимими доказами. 

Також суди не врахували, що під час шлюбу сторони набули у власність автомийку, яку ОСОБА_1 без її згоди закрив, а обладнання автомийки, загальною вартістю у 7 000,00 дол. США, приховав.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 17 вересня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області.

Справа надійшла до Верховного Суду у жовтні 2025 року.

Ухвалою від 09 березня 2026 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2025 року адвокат ОСОБА_1 ОСОБА_6 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 15 листопада 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Камянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2022 року. Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 9, 11, 12). 

За договором купівлі-продажу від 01 серпня 2014 року № GM-6617 ОСОБА_1 придбав спірний автомобіль «Toyota Corolla» білого кольору, який зареєстрований на його ім`я (т. 1, а. с. 13, 198 -201). 

Також у 2014 році ОСОБА_1 купив причіп, який зареєстрований на його ім`я (т. 1, а. с. 14).
Згідно з висновками оцінювача незалежної експертної оцінки від 16 листопада 2023 року середня ринкова вартість автомобіля на час дослідження становить 411 960,00 грн, а середня ринкова вартість причепа на час дослідження - 18 987,62 грн (т. 1, а. с. 101-120).

З 2019 року ОСОБА_1 проживає у Фінляндській Республіці, а з 2021 року сторони припинили подружні стосунки.

Відповідно до листа Державної податкової служби України від 03 грудня 2024 року № 15285/5/99-00-08-02-04-05 надати одержану в межах обміну інформації за стандартом Cоmmon Reporting Standart (CRS) про підзвітні фінансові рахунки громадянина ОСОБА_1 не можливо, оскільки є порушення Україною взятих на себе міжнародних зобов`язань (т. 2, а. с. 3).

Відповідно до листа Головного управлінням ДПС у Хмельницькій області згідно з Реєстром самозайнятих осіб ОСОБА_1 перебував на обліку як фізична особа - підприємець (далі - ФОП) до 22 червня 2020 року. Також Головне управління ДПС у Хмельницькій області надало декларації, подані ФОП ОСОБА_1 за період 2016-2020 роки, та відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми нарахованого доходу за період з 1 кварталу 2020 року до 4 кварталу 2020 року (т. 2, а. с. 13-28).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повною мірою не відповідають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яку переглядає Верховний Суд, спір стосується поділу спільного майна подружжя.

Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спірного автомобіля «Toyota Corolla» білого кольору та причепа

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 
ЦК України.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Державна реєстрація спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

При цьому ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач (постанови Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі № 210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року в справі № 487/6195/16-ц).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір у частині поділу спірного автомобіля «Toyota Corolla» білого кольору та причепа, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, керувався тим, що зазначене рухоме майно придбане сторонами під час перебування у шлюбі, у зв`язку з чим є спільним майном подружжя, а тому підлягає поділу між ними у рівних частинах.

Також врахувавши те, що спірне рухоме майно є неподільним та перебуває у володінні та користуванні ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про стягнення з останньої на користь ОСОБА_1 грошової компенсації замість його частки у майні, розмір якої суд визначив керуючись середньою ринковою вартістю транспортних засобів, встановленою висновками оцінювача від 16 листопада 2023 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди порушили порядок поділу майна, оскільки не врахували відсутність у матеріалах справи доказів державної реєстрації спірних транспортних засобів, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів автомобіля «Toyota Corolla» білого кольору та причепа (т. 1, а. с. 13-15), договором купівлі-продажу автомобіля від 01 серпня 2014 року № GM-6617 з відповідним рахунком і актом приймання-передавання автомобіля від 07 серпня 2014 року (т. 1, а. с. 198-201).

Зазначені докази підтверджують те, що автомобіль і причіп придбані сторонами за цивільно-правовими угодами та зареєстровані в територіальному органі сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України. Ці транспортні засоби як об`єкти цивільних прав є неподільними речами (статті 177, 179, 183 ЦК України), а не складовими частинами речі (стаття 187 УК України), внаслідок чого суди правильно здійснили їх поділ у цілому.

Доводи касаційної скарги про те, що суди неправильно визначили дійсну (ринкову) вартість автомобіля «Toyota Corolla» білого кольору та причепа з огляду на те, що подані ОСОБА_1 до суду висновки оцінювача є неналежними та недопустимими доказами, колегія суддів не бере до уваги з огляду на таке.

Як відомо з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підтвердження вартості спірних транспортних засобів надав висновки оцінювача незалежної експертної оцінки від 16 листопада 2023 року, відповідно до яких середня ринкова вартість автомобіля на час дослідження становить 411 960,00 грн, а середня ринкова вартість причепа на час дослідження - 18 987,62 грн (т. 1, а. с. 101-120).

Вирішуючи питання щодо вартості спірного майна, суди врахували надані ОСОБА_1 в суді першої інстанції зазначені докази, які визначають ринкову вартість спірних транспортних засобів на час розгляду справи.

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували наявні у матеріалах справи докази щодо вартості спірного майна, ОСОБА_2 суду не надала, так само як і не заявляла клопотання про призначення відповідної судової експертизи з метою визначення реальної вартості спірного майна.

Враховуючи те, що    ОСОБА_2 не спростувала надані позивачем докази вартості спірного майна, Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про неправильно визначену судами вартість спірного майна.

Посилання заявниці на необхідність відступлення від засади рівності часток подружжя у спільному сумісному майні були предметом оцінки судів попередніх інстанцій, які дійшли правильних висновків про їх необґрунтованість.

Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 надав роз`яснення щодо підстав для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно. Зокрема, зазначено, що обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).

Негативні обставини (частина друга статті 70 СК України) - орієнтовний перелік обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. Про недобросовісність одного із подружжя може свідчити, зокрема, приховання певних речей, передання їх на зберігання родичам, продаж спільного майна без згоди другого з подружжя.

Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей), рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним із батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним із батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей).

Позитивні обставини (частина третя статті 70 СК України) - суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, з яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та / або непонесені, але необхідні витрати.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження наявності істотних обставин для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно, суди дійшли обґрунтованих висновків про поділ автомобіля та причепа між сторонами в рівних частках.

Щодо доводів касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права колегія суддів керується таким.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 зазначала, що суд першої інстанції всупереч нормам процесуального права не виконав завдання підготовчого провадження, не розглянув усі заяви та клопотання, а також не повідомив її про судове засідання, призначене на 27 грудня 2024 року, а 22 січня 2025 року розглянув справу за її відсутності.

Колегія суддів вважає такі доводи безпідставними та такими, які спростовуються матеріалами справи.

Так, суд першої інстанції провів підготовче засідання у справі, яке після об`єднання позовів тривало з 23 травня 2024 року до 27 грудня 2024 року. З урахуванням принципів пропорційності та змагальності цивільного судочинства витребував і дослідив усі заявлені сторонами докази, які з огляду на їх належність і допустимість містили інформацію щодо предмета доказування (що стосується вирішення спору в частині поділу спірного автомобіля «Toyota Corolla» білого кольору та причепа), розглянув заяви та клопотання сторін, повідомив ОСОБА_2 через представника ОСОБА_7 (т. 2, а. с. 7) про призначення підготовчого засідання на 27 грудня 2024 року та повідомив ОСОБА_2 безпосередньо (т. 2, а. с. 56) про призначення судового розгляду справи на 22 січня 2025 року.

Також колегія суддів не бере до уваги доводів касаційної скарги про те, що справу у суді першої інстанції розглянуто неповноважним судом, а саме суддею Шевцовою Л. М., яка мала неупереджене ставлення до ОСОБА_2, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, колегія суддів враховує те, що ОСОБА_2 не заявляла відвід судді, яка ухвалила рішення у справі.

Посилання в касаційній скарзі на ухвалу Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 квітня 2025 року в справі № 676/913/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів щодо самовідводу судді Шевцової Л. М. колегія суддів не бере до уваги з огляду на таке.

Так, як відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень, під час розгляду скарги  ОСОБА_2 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янець-Подільському Кам`янець-Подільського району Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) суддя Шевцова Л. М. заявила самовідвід з посиланням на те, що розглядала справу № 676/913/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, рішення у якій скасував Хмельницький апеляційний суд.

Отже, посилання в касаційній скарзі на зазначену вище ухвалу суду є безпідставним та не свідчить про неупередженість судді Шевцової Л. М. до ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про поновлення строків на подання доповнень до апеляційної скарги спростовуються вимогами частини першої статті 364 ЦПК України, за змістом якої особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. Проте додаткові письмові пояснення за своєю суттю є доповненнями до апеляційної скарги і надійшли поза межами строку на апеляційне оскарження, тому підстави для їх прийняття апеляційним судом були відсутні.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності ОСОБА_2 та позбавив її можливості взяти участь у судовому засіданні, призначеному на 19 червня 2025 року, колегія суддів керується таким.

Як відомо з матеріалів справи, ОСОБА_2 була повідомлена про судове засідання, призначене на 19 червня 2025 року, про що свідчить її заява про розгляд справи у режимі відеоконференції (т. 2, а. с. 122, 130), та не заперечувалось заявником у касаційній скарзі.

Ухвалою від 16 червня 2025 року Хмельницький апеляційний суд заяву ОСОБА_2 задовольнив, судове засідання, яке відбудеться 19 червня 2025 року о 09 годині, призначив провести за участю ОСОБА_2 в режимі відеоконференції. Забезпечення проведення відеоконференції доручено Кам`янець-Подільському міськрайонному суду Хмельницької області (т. 2, а. с. 130). Копію ухвали направлено Кам`янець-Подільському міськрайонному суду Хмельницької області для організації її виконання, а ОСОБА_2 до відома (т. 2, а. с. 131, 132).

Доводи касаційної скарги про те, що Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області не організував проведення відеоконференції, спростовується протоколом судового засідання від 19 червня 2025 року, з якого відомо про слухання справи в режимі відеоконференції.

У зв`язку з чим безпідставними є доводи ОСОБА_2 про те, що апеляційний суд позбавив її можливості взяти участь у судовому засіданні, призначеному на 19 червня 2025 року. 

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в частині поділу спірного автомобіля «Toyota Corolla» білого кольору та причепа.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з оцінкою судами попередніх інстанцій доказів у справі, неправильного, на думку заявника, встановлення обставин справи, що не може бути підставою для скасування судових рішень, оскільки є переоцінкою Верховним Судом доказів, яка на підставі статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

У зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних висновків у цій частині.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 сторони набули:
- 33 750,17 євро, отримані ОСОБА_1 як заробітна плата у Республіці Фінляндія;
- обладнання автомийки на загальну вартість 7 000,00 дол. США, що еквівалентно 278 636,40 грн; 
- прибуток від діяльності автомийки у сумі 3 600 000,00 грн;
- житловий будинок і земельну ділянку у периферійному селі муніципалітету Гямеенлінна, провінція Канта-Гяме, Суомі (Фінляндія), вартістю 30 000,00 євро, що еквівалентно 1 297 929,00 грн;
- автомобіль «Toyota Corolla» бежевого кольору, зареєстрований у Суомі (Фінляндія), вартістю 2 000,00 євро, що еквівалентно 86 528,60 грн;
- грошові кошти, розміщені в банківських установах Суомі (Фінляндія) та Литви, у сумі 42 500,00 євро.

Щодо вирішення позовних вимог про поділ житлового будинку та земельної ділянки, розташованих у периферійному селі муніципалітету Гямеенлінна, провінція Канта-Гяме, Суомі (Фінляндія), автомобіля «Toyota Corolla» бежевого кольору

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема:
- хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;
- об`єкт правовідносин перебуває на території іноземної держави.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, а саме: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

Право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України (стаття 4 наведеного Закону).

Згідно із частинами першою, другою статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом.

Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться.

Право власності та інші речові права, відомості про які підлягають внесенню до державних реєстрів, визначаються правом держави, у якій це майно зареєстровано (частина перша статті 40 наведеного Закону).

У частині другій статті 42 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що захист права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до права держави, у якій це майно знаходиться.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, зокрема, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом, зокрема, якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів, укладених в рамках державно-приватного партнерства, зокрема концесійних договорів, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, зокрема об`єктом концесії, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт.

Суди першої та апеляційної інстанцій під час вирішення справи по суті щодо зазначеного рухомого та нерухомого майна не врахували наведених норм права, а також того, що спір у цій справі виник між громадянами України щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, яке знаходиться на території Фінляндії, у зв`язку з чим за законодавством України ця справа є справою з іноземним елементом, а компетентним судом у цій справі є суд держави, на території якої знаходиться спірне нерухоме та рухоме майно - Фінляндія.

Отже, враховуючи те, що сторони спору не укладали договору про визначення підсудності, справа в частині поділу рухомого та нерухомого майна має виключну підсудність тієї країни, в якій це майно знаходиться, тому компетентним судом у цій справі є суд держави, на території якої знаходиться спірне майно.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2022 року в справі № 428/11139/17 (провадження № 61-16680св21), від 15 грудня 2021 року в справі № 756/15452/17 (провадження № 61-9794св21).

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини другої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи те, що суди під час вирішення зазначених вимог порушили виключну підсудність, не врахували те, що спірне майно знаходиться поза межами України, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваних рішень у частині вирішення зустрічних позовних вимог про поділ житлового будинку та земельної ділянки, розташованих у периферійному селі муніципалітету Гямеенлінна провінції Канта-Гяме Суомі (Фінляндія), автомобіля «Toyota Corolla» бежевого кольору та закриття провадження в цій частині.

Щодо вирішення позовних вимог про поділ заробітної плати у розмірі 33 750,17 євро, отриманої ОСОБА_1 у Республіці Фінляндія, грошових коштів, розміщених у банківських установах Суомі (Фінляндія) та Литви, обладнання автомийки та прибутку від діяльності автомийки у сумі 3 600 000,00 грн

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень у частині вирішення позовних вимог про поділ обладнання автомийки на загальну вартість 7 000,00 дол. США та прибутку від діяльності автомийки у сумі 3 600 000,00 грн.

Як відомо з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 зазначала про те, що під час шлюбу сторони відкрили автомийку та купили обладнання на суму 7 000,00 дол. США, яку відповідач ОСОБА_1 закрив у 2019 році 

Доказів придбання обладнання на суму 7 000,00 дол. США матеріали справи не містять. Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження відчуження відповідачем спірного обладнання.

Врахувавши те, що спірне обладнання використовувалося подружжям у 2014-2020 роках, тобто в період шлюбу і, відповідно, використовувалося в інтересах сім`ї, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення вартості обладнання автомийки. 

Також Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з ОСОБА_1 3 600 000,00 грн прибутку з діяльності автомийки, оскільки жодних доказів на підтвердження того, що така сума прибутку взагалі існувала позивач не надала. Крім того, суди правильно врахували те, що цей факт не підтверджено і відповіддю, наданою на запит суду Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області.

Правильними є також висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог у частині поділу заробітної плати у розмірі 33 750,17 євро, отриманої ОСОБА_1 у Республіці Фінляндія, та грошових коштів, розміщених у банківських установах Суомі (Фінляндія) та Литви, оскільки доказів на підтвердження зазначених вимог матеріали справи не містять.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують, а зводяться до незгоди з такими висновками та до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина друга статті 414 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню: оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поділ автомобіля «Toyota Corolla» білого кольору, причепа, обладнання автомийки, прибутку від діяльності автомийки, заробітної плати у розмірі 33 750,17 євро, грошових коштів, розміщених у банківських установах Суомі (Фінляндія) та Литви, підлягають залишенню без змін, а в частині вирішення позовних вимог про поділ житлового будинку, земельної ділянки, автомобіля «Toyota Corolla» бежевого кольору, розміщених за межами території України - скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині.

Керуючись статтями 409, 410, 414, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 червня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ житлового будинку, земельної ділянки, автомобіля «Toyota Corolla» бежевого кольору, зареєстрованих у Республіці Фінляндія, скасувати та закрити провадження у справі в цій частині.

В іншій частині рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 січня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Є. В. Петров 
Судді А. І. Грушицький 
А. А. Калараш
І. В. Литвиненко 
С. Ю. Мартєв