Справа № 535/603/25
Провадження № 2/535/55/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року селище Котельва

Котелевський районний суд Полтавської області у складі: головуючого – судді Шолудько А.В., з участю секретаря судового засідання Коросташової К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №535/603/25 за позовом ОСОБА_1 до Котелевської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Державна інспекція архітектури та містобудування України,
ВСТАНОВИВ:
24.06.2025 позивачка ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Сідько Світлану Іванівну, яка діє на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1312146 від 24.06.2025 (а.с. 31), подала до суду через систему «Електронний суд» позовну заяву до відповідача про визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок літ. А-1, загальною площею 70,7 кв.м, у тому числі житловою площею 30,2 кв.м, до якого входять кімната 1-2, площею 19,2 кв.м, кімната 1-3, площею 11,0 кв.м, кухня 1-4, площею 14,5 кв.м, коридор 1-5, площею 6,8 кв.м, веранда I, площею 12,7 кв.м, кладова II, площею 6,5 кв.м, та самочинно збудовані сарай літ. «Г» та сарай літ. «Д», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,0970 га, кадастровий номер 5322255100:30:002:3212, цільове призначення – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (так зазначено у позовній заяві).
Ухвалою судді Котелевського районного суду Полтавської області від 30.06.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 39-40).
Котелевська селищна рада 07.07.2025 подала до суду відзив на позовну заяву (а.с. 49-50).
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Державної інспекції архітектури та містобудування України – Лісова Наргіз Шохрат Кизи, яка діє на підставі доручення від 01.04.2025, подала до суду 08.07.2025 через систему «Електронний суд» письмові пояснення третьої особи щодо позову, в якому просить відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 (а.с. 51-64).
Представник позивача – адвокат Сідько С.І. подала до суду 29.07.2025 через систему «Електронний суд» пояснення та звіт про проведення технічного обстеження спірного нерухомого майна, у зв`язку з надходженням письмових пояснень третьої особи (а.с. 65-79).
29.07.2025 ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 83).
Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 21.10.2025, зупинено провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 130).
24.03.2026 ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області поновлено провадження у справі №535/603/25 за позовом ОСОБА_2 до Котелевської селищної ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Управління Державної інспекції архітектури та містобудування України. Залучено до участі у справі №535/603/25 за позовом ОСОБА_2 до Котелевської селищної ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, правонаступника позивачки ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (а.с. 160-161).
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 163, 167-169, 173).
Представник позивача – адвокат Сідько С.І., яка діє на підставі угоди про надання правничої допомоги від 18.08.2025, ордера на надання правничої допомоги серії ВІ №1377481 від 03.03.2026 (а.с. 144, 145), подала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві (а.с. 174).
Представник відповідача Котелевської селищної ради – Сідненко Наталія Петрівна, яка діє в порядку самопредставництва, заявила клопотання про розгляд справи без участі представника селищної ради (а.с. 49-50).
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Державної інспекції архітектури та містобудування України – Лісова Наргіз Шохрат Кизи заявила клопотання про розгляд справи без участі представника ДІАМ (а.с. 55).
Згідно з ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження – не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 у справі №1519/2-5034/11 зазначено, що згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення ч. 5 ст. 268 ЦПК України необхідно розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов необхідно задовольнити частково, з наступних підстав
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору дарування від 28.06.1995, посвідченого державним нотаріусом Котелевської державної нотаріальної контори Соломко З.В. за зареєстрованим номером 1287, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар жилий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , будинок має жилу площу 30,2 кв.м, літ. А-І. Відповідно до статті 227 Цивільного кодексу України цей договір підлягає реєстрації за місцем знаходження будинку у Полтавському МБТІ. Відмітка про реєстрацію у Полтавському МБТІ даного договору відсутня (а.с. 10, 11).
Рішенням четвертої сесії Котелевської селищної ради ХХІІІ скликання від 02.12.1998 «Про впорядкування адресного господарства» та розпорядження голови обласної державної адміністрації від 20.05.2016 №206 «Про перейменування топонімічних назв у населених пунктах області та демонтаж пам`ятників і пам`ятних знаків» змінено адресу домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (стара адреса АДРЕСА_2 ), що підтверджується довідкою Котелевської селищної ради №3493 від 01.10.2024 (а.с. 12).
Представником позивача – адвокатом Сідько С.І. зазначається, що на замовлення ОСОБА_2 24.10.2013 ПП ПБТІ «Інвентаризатор» було виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , з примітками про реєстрацію поточних змін та про те, що сарай літ. «Г» та сарай літ. «Д» не зареєстровані в інспекції ДАБК як об`єкти закінченого будівництва, однак до суду даний технічний паспорт з примітками не був наданий як доказ.
Відповідно до Витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 03.02.2025, реєстраційний номер документу: ІУ0161250130424, документ про реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта за амністією, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , повернуто на доопрацювання, оскільки: 1) у технічному паспорті відсутня відмітка про можливість надійної та безпечної експлуатації об`єкта; 2) документи подані не в повному обсязі, відсутній документ, який підтверджує право власності на земельну ділянку (а.с. 13-19).
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Кисличенка О.В. від 04.02.2025 №77004938 відмовлено у проведенні реєстраційних дій, у зв`язку з тим, що відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Крім того, відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» чітко визначено внесення відомостей про об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що вносяться до Державного реєстру прав, є відомості про ідентифікатор об`єкта будівництва (закінченого будівництвом об`єкта) в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва (для об`єктів нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, яким присвоєно відповідний ідентифікатор), тип об`єкта (будівля, споруда, квартира, гаражний бокс, машиномісце тощо), загальна та (за наявності) житлова площа приміщень об`єкта (для об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості – площа відповідно до проектної документації на будівництво), відсоток готовності (для об`єкта незавершеного будівництва), адреса об`єкта нерухомого майна (для закінчених будівництвом об`єктів, а також для об`єктів будівництва, яким присвоєно адресу), що вносяться на підставі відомостей, отриманих з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва в порядку інформаційної взаємодії з такою системою. У разі відсутності в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва відомостей про відповідний об`єкт такі відомості вносяться на підставі документів, поданих для державної реєстрації прав. Крім того, відповідно до Відомостей з ДЗК по кадастровому номеру 5322255100:30:002:3212 земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , відсутні будь-які права» (а.с. 29).
Відповідно до звіту експерта Морозова М.М. про проведення технічного обстеження від 25 липня 2025 року, за результатами проведеного технічного обстеження об`єкта – Індивідуальний житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , житловий будинок (літ. А-1; а; а3), загальна площа – 70,7 кв.м, сарай (літ. Г), сарай (літ. Д), встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації (а.с. 68-78).
Згідно з довідкою Котелевської селищної ради №02.9-11/1894-н від 01.10.2024, земельна ділянка площею 0,15 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (стара адреса АДРЕСА_1 ), належить до земель комунальної власності, відповідно до рішення 14 позачергової сесії 8 скликання Котелевської селищної ради від 23.09.2021 №2282, та надана ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 24).
Рішенням 14 позачергової сесії 8 скликання Котелевської селищної ради №2282 від 23.09.2021 ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовно площею 0,15 га із земель комунальної власності, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20).
Згідно з листом Котелевської селищної ради № 02.09-12/121 РС від 05.11.2024 на підставі ч. 2 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 134 ЗК України, не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. Враховуючи, що право власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , не зареєстроване, рекомендовано звернутися за захистом своїх прав до суду (а.с. 26).
Виходячи із вимог ст. 5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР (в редакції 1963 року), Української РСР «Про власність» (в редакції 1991 року).
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 243, ч. 3 ст. 244 Цивільний кодекс Української РСР (в редакції, чинній на момент укладання договору), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.
Згідно з ст. 227 Цивільний кодекс Української РСР (в редакції, чинній на момент укладання договору), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності діючим на даний час Цивільним кодексом України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про власність», в редакції від 11.04.1995, передбачено, що громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності (п. 77).
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ст. 328 ЦК України).
Оскільки, ОСОБА_2 набула право власності на спірний житловий будинок, на підставі чинного нотаріально посвідченого договору дарування від 28.06.1995, позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 13.08.2025, та актового запису про смерть №148, виданого 13.08.2025 Котелевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 103, 115).
Відповідно до положень ст. ст. 1217, 1220-1221 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
За змістом ст. ст. 1222-1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).
На підставі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
На підставі ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно з відповіддю приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Рой Т.В. №86/01-16 від 16.03.2026, за матеріалами спадкової справи №92/2025, заведеної 02.09.2025 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , спадкоємцем за законом є її дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Інформація про інших спадкоємців станом на 16.03.2026 відсутня (а.с. 155).
Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 20.08.1973, батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 175).
Таким чином, спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_2 є її дочка ОСОБА_1 , яка належить до першої черги спадкування.
Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Враховуючи, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки спадкодавця, які не припинилися у зв`язку з його смертю, а також те, що спадкоємицею за законом є ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що до спадкоємиці перейшло майнове право спадкодавця ОСОБА_2 щодо спірного житлового будинку.
Таким чином, ОСОБА_1 набула правового статусу правонаступника у відношенні зазначеного нерухомого майна.
Щодо позовних вимог про визнання права власності на самочинно збудовані сараї, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є визнання права.
Згідно з ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Пунктом 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі – Постанова №6) роз`яснено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).
Згідно з ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Відповідно до п. 14 Постанови №6, на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).
Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво.
Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними (пункт 12 Постанови №6).
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», надання (отримання, реєстрації), відмови у видачі чи припинення дії документів (адміністративних актів), що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (крім припинення дії документів (адміністративних актів), що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів): виконавчими органами з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад (крім міських рад населених пунктів, які є адміністративними центрами областей, та міських рад населених пунктів з чисельністю населення понад 50 тисяч) - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), розташованих у межах відповідних населених пунктів; виконавчими органами з питань державного архітектурно-будівельного контролю міських рад населених пунктів, які є адміністративними центрами областей, міських рад населених пунктів з чисельністю населення понад 50 тисяч, структурними підрозділами з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними (СС1) та середніми (СС2) наслідками, розташованих у межах відповідних населених пунктів; центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними (СС1), середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, розташованих за межами населених пунктів і на території кількох адміністративно-територіальних одиниць, щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми наслідками (СС2), розташованих у межах сіл, селищ та міст (крім міст, які є адміністративними центрами областей, міст з чисельністю населення понад 50 тисяч, міст Києва та Севастополя), а також щодо всіх об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із значними наслідками (СС3), розташованих у межах населених пунктів.
Відповідно до ч. 5, ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.
Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 повторно зверталася до Державної інспекції архітектури та містобудування України із долученням документів, відсутність яких стала підставою для повернення на доопрацювання декларації про готовність до експлуатації об`єкта за амністією. Також не надано й доказів відмови відповідного державного органу архітектурно-будівельного контролю в прийнятті об`єкта нерухомості в експлуатацію та визнання такого рішення незаконними. Таким чином, суд вважає, що звернення ОСОБА_2 з позовом про визнання права власності на самочинно збудовані сараї, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , є передчасним.
Крім того, стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю. Самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі №202/3145/22).
ОСОБА_2 не надала жодних належних й достовірних доказів на підтвердження того, що вона була власником чи користувачем земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво нерухомого майна, навпаки, подані нею документи свідчать про те, що земельна ділянка перебуває у комунальній власності Котелевської селищної ради.
Враховуючи вищевикладене, оскільки ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не передано земельну ділянку у власність або не надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Їх задоволення призвело б до порушення прав власника земельної ділянки.
Оскільки спадкодавець ОСОБА_2 за життя не набула права власності на самочинно збудовані сараї, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно вони не є об`єктом спадкування і не увійшли до спадкової маси. Отже у позивача відсутнє порушене право щодо самочинно збудованих сараїв, що виключає підстави для задоволення вимог у цій частині.
Крім того, звертаючись з відповідним позовом, позивачем не враховано норми ст. 186 ЦК України, яка регламентує головну річ і приналежність, зокрема те, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо – на підставі положень статей 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку). У зв`язку із цим положення частини 5 статті 376 ЦК України не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу.
Прийняття в експлуатацію цих об`єктів нерухомості (крім закінчених будівництвом до 05.08.92 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) має здійснюватися відповідно до ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» згідно з Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2015 №750. А суд, здійснюючи правосуддя, суд не може перебирати на себе повноваження органу, до компетенції якого віднесено прийняття відповідного рішення та складення відповідного документа.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 3 ст. 12 ЦПК України, ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно необхідно задовольнити частково.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 89, 264, 268 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Котелевської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно, – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. А-1, загальною площею 70,7 кв.м, у тому числі житловою площею 30,2 кв.м, до якого входять кімната 1-2, площею 19,2 кв.м, кімната 1-3, площею 11,0 кв.м, кухня 1-4, площею 14,5 кв.м, коридор 1-5, площею 6,8 кв.м, веранда I, площею 12,7 кв.м, кладова II, площею 6,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на самочинно збудовані сарай літ. «Г» та сарай літ. «Д», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , – відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач – Котелевська селищна рада, місцезнаходження: вул. Полтавський шлях, буд. 221, с-ще Котельва, Полтавський район, Полтавська область, поштовий індекс 38600, код ЄДРПОУ 13955812.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Державна інспекція архітектури та містобудування України, місцезнаходження: бульвар Лесі Українки, буд. 26, м. Київ, поштовий індекс 01133, код ЄДРПОУ 44245840.
Повне судове рішення складено 15.04.2026.

Суддя А.В. Шолудько