Головуючий І інстанції: Шляхова О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2026 р. 	Справа № 520/28226/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Мінаєвої К.В.,
Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.02.2026, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/28226/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до  Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Хмельницькій області) , в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №204450024120 від 15.09.2025 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області прийняти нове рішення про призначення з 15.09.2025 ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши до її страхового стажу період роботи в ВБ КООП "Монтажник" з 25.05.1990 по 31.10.1991 та в ПФ "Планета" з 01.11.1996 по 12.02.1997. 
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що у зв`язку з досягненням пенсійного віку вона звернулася з заявою про призначення пенсії за віком. Заяву розглянуто відповідачем та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Вказує, що відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу періоди роботи в ВБ КООП "Монтажник" з 25.05.1990 по 31.10.1991 та в ПФ "Планета" з 01.11.1996 по 12.02.1997, оскільки вони вказані в трудовій книжці. 
ІІ. Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.02.2026 позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №204450024120 від 15.09.2025 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (код ЄДРПОУ 21318350) здійснити призначення та виплату з 15.09.2025 ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши до її страхового стажу період роботи в ВБ КООП "Монтажник" з 25.05.1990 по 31.10.1991 та в ПФ "Планета" з 01.11.1996 по 12.02.1997.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 968, 96 грн.
Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що твердження відповідача про відсутність підстав для зарахування спірного періоду роботи позивачки до страхового стажу є безпідставними.
Для ефективного способу повного захисту порушеного права позивачки, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити призначення та виплату з 15.09.2025 ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши до її страхового стажу період роботи в ВБ КООП "Монтажник" з 25.05.1990 по 31.10.1991 та в ПФ "Планета" з 01.11.1996 по 12.02.1997. 
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов до хибного висновку щодо наявності підстав для зарахування до страхового стажу позивачки періодів роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 22.03.1983: з 25.05.1990 по 31.10.1991, у виробничо-будівельному кооперативі «Монтажник», оскільки у наказі про прийняття на роботу від 25.05.1990 № 16 та запис про звільнення з 31.10.1991 дописано чорнилом іншого кольору, та з 01.11.1996 по 12.02.1997, у приватній фірмі «Планета», оскільки дата звільнення містить виправлення. Страховий стаж ОСОБА_1 для визначення права з урахуванням пункту 3 прим 1 Прикінцевих положень Закону № 1058-ІV становить 30 років 2 місяці 9 днів, що недостатньо для призначення пенсії за віком.
Зауважив, що питання про призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органів пенсійного фонду.
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
Позивачка надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін .
Згідно зі статтею 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розглядає справу без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
V. Обставини, встановлені судом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , 08.09.2025 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV.
За принципом екстериторіальності, заява позивачки про призначення пенсії за віком розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Хмельницькій області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №204450024120 від 15.09.2025 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи, передбаченого ст. 26 Закону № 1058-IV. 
Зазначено, що страховий стаж становить 30 років 2 місяці 9 днів. Необхідний страховий стаж становить 31 рік.
До страхового стажу ОСОБА_1 не враховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 22.03.1983: з 25.05.1990 по 31.10.1991, у виробничо-будівельному кооперативі "Монтажник", оскільки у наказі про прийняття на роботу від 25.05.1990 № 16 та запис про звільнення з 31.10.1991 дописано чорнилом іншого кольору, з 01.11.1996 по 12.02.1997, у приватній фірмі "Планета", оскільки дата звільнення містить виправлення.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачка звернулася до суду з цим позовом. 
VІ. Позиція суду апеляційної інстанції.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України передбачає, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV).
Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
За частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Як встановлено судом, позивачка по досягненню пенсійного віку звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком та отримала рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області №204450024120 від 15.09.2025 про відмову у такому призначенні з огляду на відсутність необхідного страхового стажу 31 рік.
З рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області №204450024120 від 15.09.2025 судом встановлено, що до страхового стажу ОСОБА_1 не враховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 22.03.1983: з 25.05.1990 по 31.10.1991, у виробничо-будівельному кооперативі "Монтажник", оскільки у наказі про прийняття на роботу від 25.05.1990 № 16 та запис про звільнення з 31.10.1991 дописано чорнилом іншого кольору, з 01.11.1996 по 12.02.1997, у приватній фірмі "Планета", оскільки дата звільнення містить виправлення.
Щодо незарахування до страхового стажу позивачки вказаних періодів роботи, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
12.08.1993 постановою Кабінету Міністрів України № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), пунктами 1 та 3 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.
Колегія суддів зазначає, що на момент внесення спірних записів до трудової книжки позивачки діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162 (далі – Інструкція № 162), відповідно до пункту 1.1 якої трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.
Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Заповнення трудових книжок та вкладишів до них здійснюється мовою союзної, автономної республіки, автономної області, автономного округу, на території яких розташовано дане підприємство, установа, організація, та офіційною мовою СРСР (пункт 2.1. Інструкції № 162).
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 162, заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.
У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: нагородження орденами і медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження і заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.
Згідно з пунктом 2.3. Інструкції № 162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнення та повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження)
За пунктом 2.5 Інструкції № 162 у разі виявлення неправильного чи неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та інші виправлення здійснюються адміністрацією того підприємства, де був внесений відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Аналогічні за змістом положення містить також Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110.
Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.
Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 по справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18).
Під час дослідження трудової книжки позивачки НОМЕР_1 від 22.03.1983 встановлено, що з 25.05.1990 позивачку прийнято на роботу до виробничо-будівельного кооперативу "Монтажник" (запис №12), 31.10.1991 - звільнено за власним бажанням (запис №13).
При цьому дійсно запис дати наказу про прийняття на роботу дописаний, проте такий запис виконаний достатньою мірою розбірливо для однозначного розуміння змісту написаного та виключення інших варіантів розуміння. Позивачка не може і не повинна нести відповідальність за заповнення трудової книжки, оскільки відповідні записи у трудову книжку вносилися відповідальним працівником підприємства, де працювала позивачка (виробничо-будівельний кооператив "Монтажник").
Колегія суддів зауважує, що виявлений відповідачем недолік заповнення трудової книжки в частині запису дати прийняття на роботу не може впливати на можливість зарахування періоду роботи позивачки з 25.05.1990 до 31.10.1991 до страхового стажу, оскільки є проявом надмірного формалізму. Відповідачем не заперечується належність трудової книжки позивачці, достовірність записів в трудовій книжці сумнівів також не викликають.
Така позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.02.2018 (справа №687/975/17), відповідно до яких на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.
Здійснення записів у трудовій книжці роботодавцем покладено на роботодавця, а не на працівника, тому відповідальність за неналежне оформлення трудової книжки не може бути покладена на позивача та призводити до позбавлення його права на врахування періодів роботи, який враховується для призначення пенсії.
У розрізі цієї справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивачка наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.
Відтак, колегія суддів підсумовує, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, у зв`язку з чим спірний період роботи позивачки був протиправно не зарахований до її страхового стажу.
У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п.74 рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року «MALTZAN and Others v. Germany»). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.
Відтак статтю 1 зазначеного Протоколу №1 слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.
Тобто, в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.
Таким чином, під час офіційного працевлаштування, маючи відповідні записи у трудовій книжці, позивачка мала правомірні очікування, що набувши достатнього пенсійного віку та необхідного страхового стажу, їй буде призначено пенсію за віком.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач протиправно не зарахував позивачці до страхового стажу період роботи з 25.05.1990 по 31.10.1991 у виробничо-будівельному кооперативі "Монтажник", а оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №204450024120 від 15.09.2025 в цій частині є протиправними та таким, що підлягає скасуванню.
Щодо записів про роботу у приватній фірмі "Планета", колегія суддів вказує, що трудова книжка позивачки НОМЕР_1 від 22.03.1983 містить запис №16 про те, що 01.11.1996 року позивачку прийнято на роботу в Приватну фірму "Планета" на посаду продавця, 10.11.1996 переведено на старшого продавця (запис №17) та відповідно до запису №18 згідно з наказом №9 від 10.02.1997 з 12.02.1997 звільнена за власним бажанням. 
Колегія суддів констатує, що запис №18 дійсно містить виправлення та незрозуміло, з якої саме дати позивачку звільнено.
Водночас, колегія суддів зауважує, що на підставі пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 (надалі - Порядок № 22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж. 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Згідно норм пункту 4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Крім того, відповідачу слід врахувати, що у випадку якщо поданих позивачкою документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав усі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивачки, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачці надати інформації щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявниці.
Колегія суддів наголошує, що реалізовуючи обов`язок держави щодо забезпечення реалізації права особи на соціальний захист, територіальний орган пенсійного фонду, в межах наданих йому повноважень та відповідно до чинного законодавства, повинен сприяти такій особі у реалізації права на призначення їй пенсії, зокрема, шляхом перевірки правильності оформлення заяви, відповідності викладених у ній відомостей, змісту і належності оформлення, а у випадку їх невідповідності - роз`яснити такій особі її права, а також надати строк для усунення виявлених недоліків. Також у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих позивачем документів, відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності, а також зобов`язаний письмово повідомляти заявника про надання додаткових документів.
Проте відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про дії спрямовані на проведення перевірки відповідності змісту трудової книжки, а саме первинним документам, які підтверджують періоди та характер виконуваної роботи підприємства, на якому працювала позивачка, для призначення пенсії.
Отже, якщо поданих позивачкою документів для зарахування до страхового стажу спірних періодів було недостатньо, орган Пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивачки, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, повідомити позивачку про те, які документи необхідно подати додатково, натомість за обставинами справи відповідачем жодних дій вчинено не було, поклавши весь тягар відповідальності на позивачку.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відповідач протиправно не вчинив жодних дій, спрямованих на проведення перевірки щодо підтвердження належними документами періоду роботи позивачки з 01.11.1996 по 12.02.1997 у приватній фірмі "Планета" відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 22.03.1983, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути питання щодо зарахування до страхового стажу позивачки періоду роботи з 01.11.1996 по 12.02.1997 у приватній фірмі "Планета" з урахуванням висновків суду, викладених у цій постанові.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивачки періоду роботи з 01.11.1996 по 12.02.1997 у приватній фірмі "Планета" є передчасним.
Щодо належного способу захисту прав позивачки, колегія суддів зазначає наступне.
Як зазначено в пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.10.2023 у справі № 446/1/22, що під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект щодо відновлення відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 227/3208/16-а.
На день звернення за призначенням пенсії, з урахуванням висновків суду про необхідність зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 25.05.1990 по 31.10.1991 у виробничо-будівельному кооперативі "Монтажник", позивачка набула достатній страховий стаж (31 рік) для призначення пенсії за віком.
Оскільки підставою для відмови у призначенні позивачці пенсії за віком стала відсутність необхідного страхового стажу 31 років (на думку пенсійного органу страховий стаж позивачки становить 30 років 2 місяці 9 днів), що є помилковим з огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивачки є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити призначення та виплату з 15.09.2025 ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із зарахуванням до страхового стажу період роботи позивачки з 25.05.1990 по 31.10.1991 у виробничо-будівельному кооперативі "Монтажник".
Таким чином, задоволення позовних вимог у спосіб зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком з урахуванням рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 №1-р/2020 є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.
Решта доводів та аргументів не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
В аспекті оцінки інших аргументів учасників справи колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, пункт 29; рішення від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 23; рішення від 28.01.2011 (остаточне) у справі «Трофимчук проти України», заява № 4241/03, пункт 54; рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, але орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
За приписами пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.11.1996 по 12.02.1997 в Приватній фірмі "Планета" не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги в цій частині спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині з прийняттям постанови про зобов`язання ГУ ПФУ в Хмельницькій області повторно розглянути питання щодо зарахування до страхового стажу ОСОБА_2 періоду роботи з 01.11.1996 по 12.02.1997 в Приватній фірмі "Планета" з урахуванням висновків суду, викладених у цій постанові. 
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.02.2026 у справі №520/28226/25 слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.02.2026 по справі № 520/28226/25 скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.11.1996 по 12.02.1997 в Приватній фірмі "Планета".
Прийняти в цій частині постанову, якою зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути питання щодо зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.11.1996 по 12.02.1997 в Приватній фірмі "Планета" з урахуванням висновків суду, викладених у цій постанові.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.02.2026 у справі №520/28226/25 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Суддя-доповідач 		К.В. Мінаєва 	
Судді	   	В.В. Катунов   І.М. Ральченко