ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

02 березня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/31700/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),
суддів: Юрко І.В., Білак С.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Дніпро апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року в адміністративній справі №160/31700/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа – Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа – Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 24.05.2024 №047350005885 про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.05.2024 про зарахування до страхового стажу періоду отримання допомоги по безробіттю з 21.11.2023 до 21.01.2024.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року позовні вимоги задоволено повністю, суд:
- визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 24.05.2024 №047350005885 про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії;
- зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період отримання допомоги по безробіттю з 21.11.2023 до 21.01.2024;
- зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.05.2024 про перерахунок пенсії;
- стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що Головним управлінням правомірно відмовлено в зарахуванні до страхового стажу позивача спірний період роботи у зв`язку з відсутністю належних повноважень в підтвердженні страхового стажу роботи. Такі повноваження законодавцем покладено на страхувальника, тобто позивач недобросовісно використав своє право на належне пенсійне зарахування.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що несплата страхових внесків не може позбавляти працівників права на зарахування періоду отримання допомоги по безробіттю до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права на пенсію в належному розмірі. Позивач вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. Зазначено про витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до вимог ст. 311 КАС України.
Перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, ОСОБА_1 з 12.04.2023 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію по інвалідності.
Згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач у період з 21.11.2023 до 21.01.2024 перебував на обліку Петропавлівського відділу Синельниківської філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості та отримував грошову допомогу по безробіттю.
Відповідно до довідки начальника Петропавлівського відділу Синельниківської філії Дніпропетровського ОЦЗ №383 позивачу 21.11.2023 розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно до ст. 2 п.2, ст. 23 п. 2 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», наказ №НТ231121 від 21.11.2023, а 21.01.2024 припинено виплату допомоги по безробіттю відповідно до пп.2 п.1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», наказ №НТ240121 від 21.01.2024.
15.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про перерахунок пенсії.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №047350005885 від 24.05.2024 позивачу відмовлено у перерахунку пенсії, оскільки періоди отримання допомоги по безробіттю з 21.11.2023 до 21.01.2024 не підтверджено індивідуальними відомостями про застраховану особу.
Не погодившись з рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що несвоєчасна сплата страхових (єдиного) внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, а так само неутримання центром зайнятості страхових внесків з сум нарахованої допомоги по безробіттю не повинні порушувати законні права та інтереси застрахованої особи, зокрема, право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до Пенсійного фонду покладено на роботодавця або особу, яка виплачувала допомоги по безробіттю. Відтак, несплата страхових внесків не може позбавляти працівників права на зарахування періоду отримання допомоги по безробіттю до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права на пенсію в належному розмірі. Суд першої інстанції дійшов висновку, що підлягає зарахування до страхового стажу позивача спірний період з 21.11.2023 до 21.01.2024, коли позивачем отримувалася допомога по безробіттю
Колегія суддів встановила наступне.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
У розумінні абз. 22 ст. 1 Закону №1058-IV пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до частини 1 статті 15 Закону № 1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.
Згідно з пунктом 1 статті 14 Закону страхувальниками відповідно до цього Закону є: роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
За змістом частин 1, 10, 12 статті 20 Закону Закону № 1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Відповідно до частини 16 статті 106 Закону № 1058-IV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.
Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несплату, несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків, законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.
Системний аналіз вказаних вище правових норм дає підстави дійти висновку про те, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.
При цьому, виходячи зі змісту наведених вище правових норм, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку, у свою чергу, нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.
Таким чином позивач не повинен відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо обов`язкового порядку взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків та належної сплати страхових внесків, а відтак, несплата страхувальником страхових внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 17.07.2019 у справі № 144/669/17 (провадження № К/9901/22935/18) та від 20.03.2019 у справі N 688/947/17 (провадження № К/9901/35103/18).
У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Згідно з частиною третьою статті 44 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для ви значення права на пенсію.
Враховуючи викладене, на переконання суду апеляційної інстанції, пенсійні органи повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення або перерахунку пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.
Відносини з приводу правил та процедур звернення громадян за призначенням пенсії визначені приписами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 у редакції постанови Правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1; далі за текстом - Порядок №22-1), п.п.1.1 Розділу І якого визначено форму звернення зацікавленої особи, а нормами Розділу ІІ визначено обсяг матеріалів звернення зацікавленої особи.
Проте, у даному конкретному випадку у межах спірних правовідносин саме такий стан виконання суб`єктом владних повноважень власних процесуальних обов`язків не має жодного юридичного значення, оскільки згідно з ч.3 ст.44 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Також аналогічні вимоги до функціонування пенсійних органів сформульовані у п.п.2 п. 6 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (затверджене Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 за № 28-2, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15.0.12015 за № 40/26485) де указано, що Головне управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.
З наведеного слідує, що законодавець одночасно, як наділив органи системи ПФУ правом на перевірку відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, так і обтяжив обов`язком витребування недостатніх відомостей і документів.
Колегія суддів вважає, що таке тлумачення змісту обов`язку суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах є цілком релевантним правовим висновкам постанови Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 та постанови Верховного Суду від 08.02.2021р. у справі № 487/68/17.
Відтак, враховуючи вищенаведене, у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.
Доказів того, що відповідач таким правом скористався суду не надано.
Відповідачем належними засобами доказування (шляхом отримання відповіді від повноважних органів) не доведено недійсності записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , про те, що позивач у період з 21.11.2023 до 21.01.2024 перебував на обліку Петропавлівського відділу Синельниківської філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості та отримував грошову допомогу по безробіттю та інформації відповідно до довідки начальника Петропавлівського відділу Синельниківської філії Дніпропетровського ОЦЗ №383 про виплату позивачу допомоги по безробіттю у період з 21.11.2023 до 21.01.2024 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність інформації у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування за період тимчасової непрацездатності не можуть бути підставою для неврахування такого періоду до страхового стажу.
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини, що мають значення для справи з урахуванням встановлених та доведених фактів із наведенням належних висновків та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Стосовно витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Судові витрати, як передбачено статтею 134 цього ж Кодексу, складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 цього ж Кодексу передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
ОСОБА_1 на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу на суму 3000 грн надав акт виконаних робіт з надання послуг адвоката від 29.08.2025 та квитанцію з оплати послуг адвоката від 25.08.2025.
Відповідно до акту виконаних робіт з надання послуг адвоката від 29.08.2025 адвокат надав послуги зі складання відзиву на апеляційну скаргу відповідача, що включає: 
- аналіз апеляційної скарги, поданої відповідачем по справі; 
- пошук та підбір нормативної бази з чинного законодавства з урахуванням аргументів, викладених відповідачем у апеляційній скарзі;
- пошук та підбір судової практики з урахуванням аргументів, викладених відповідачем у апеляційній скарзі; 
- складання самого тексту відзиву на апеляційну скаргу - формування та відправлення відзиву на апеляційну скаргу до суду через електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС.
Згідно позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2018 по справі №814/1258/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відшкодуванню судом підлягають послуги лише безпосередньо пов`язані з розглядом адміністративної справи.
Такі послуги, визначені в акті від 29.08.2025, як аналіз апеляційної скарги, поданої відповідачем по справі; пошук та підбір нормативної бази з чинного законодавства з урахуванням аргументів, викладених відповідачем у апеляційній скарзі; пошук та підбір судової практики з урахуванням аргументів, викладених відповідачем у апеляційній скарзі - не підлягають відшкодуванню, оскільки не пов`язані з безпосереднім представництвом адвоката в суді, вказані послуги є складовою підготовки адвоката для розгляду справи, та надані в межах власної оплатної діяльності.
Така послуга, як пошук та підбір нормативної бази з чинного законодавства з урахуванням аргументів, викладених відповідачем у апеляційній скарзі, пошук та підбір судової практики з урахуванням аргументів, викладених відповідачем у апеляційній скарзі, не відповідає меті подання відзиву на апеляційну скаргу, оскільки доводи, викладені апелянтом були предметом дослідження судом першої інстанції, а отже спірні правовідносини на стадії апеляційного перегляду не мають статусу нового спору, задля досягнення мети вирішення якого необхідно вчинити дії, пов`язані з пошуком та підбором нормативної бази.
Така послуга, як формування та відправлення відзиву на апеляційну скаргу до суду через електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС, не може бути включена до складу витрат на правничу допомогу, оскільки не потребує спеціальних знань адвоката.
Стосовно такої послуги, як складання самого тексту відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає, що визначена сума витрат на правову допомогу в акті від 29.08.2025 має фіксований розмір гонорару, що свідчить про те, що вона не залежала від фактично наданих послуг та витраченого адвокатом часу в порушення п.п. 1-3 п.5 ст. 134 КАС України: розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про непідтвердження належно складеними документами витрат на правничу допомогу з урахуванням незазначення адвокатом кількості витраченого на ці послуги часу, що позбавляє суд апеляційної інстанції встановити співмірність обсягу цих послуг і витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
Отже, клопотання позивача про стягнення витрат на правничу допомогу не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 327, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року в адміністративній справі №160/31700/24 – залишити без задоволення
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року в адміністративній справі №160/31700/24 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 328-329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко 

суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Білак