Номер провадження: 22-ц/813/2630/26 
Справа № 521/314/24
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Карташова О.Ю.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – держава-агресор російська федерація, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 
на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2025 року, ухвалене Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Мазун І.А. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави-агресора російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією російською федерацією частини території України,

в с т а н о в и в:

07.01.2024 ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 50000,00 євро, які в еквіваленті дорівнюють 2083325.00 гривень (за курсом НБУ на дату подачі позовної заяви 100 євро=4 166,65 грн) на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення понесеної моральної шкоди.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що 24.02.2022 року наступила подія, яка змінила життя не тільки ОСОБА_1 , але й мільйонів громадян України: російська федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». 
Позивач в цьому позові ставить питання відшкодування їй моральної шкоди, яка виникла у неї завдяки діям відповідача. 24.02.2022 року Позивач опинилась на грані життя та смерті, як й кожен з громадян України. При цьому зазначила, що Позивач мешкає разом зі своєю неповнолітньою дитиною – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), без чоловіка, бо перебуває у розлученні (про що свідчить відповідне судове рішення). Більш того, не отримує жодної допомоги від колишнього чоловіка, що стало підставою для ініціювання відповідної судової справи № 521/26151/23 про стягнення аліментів. Наразі, Позивач разом зі своєю дитиною під час кожної повітряної тривоги прямує до найближчого бомбосховища, не спить нормально уночі, постійно перебуває у напруженому стані вже майже два роки. А враховуючи той факт, що разом з нею неповнолітня дитина, то Позивач не має змоги рухатися швидко, це займає час та ставить життя обох під небезпеку. Завдяки триваючим противоправним діям відповідача у Позивача фактично знищені нормальні життєві зв`язки, життєве оточення та спокій, що завжди сприймається будь-якою людиною як значна душевна травма. Перебуваючи у стані постійного стресу та нервозності, внаслідок збройної агресії російської федерації, що призвело до істотного порушення її конституційних прав та прав її неповнолітньої дитини, умисного характеру дій російської федерації, через що, тобто виниклу ситуацію, виникла й моральна шкода, яка на думку Позивача повинна бути відшкодована за рахунок відповідача. Позивач в результаті дій відповідача отримала моральну шкоду. 
Тому, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, а також те, що позивач разом зі своєю дитиною під час кожної повітряної тривоги прямує до найближчого бомбосховища, не спить нормально уночі та перебуває у напруженому стані вже майже два роки, позивач вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну їй моральну шкоду у сумі 2083325,00 гривень, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 50000,00 євро (а.с. 1-36). 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до держави-агресора російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією російською федерацією частини території України – задоволено частково.
Стягнуто з держави-агресора російська федерація на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) євро, що складає еквівалент 234 100 (двісті тридцять чотири тисячі сто) гривень.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с. 180-188).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника Пахомова Ігоря Юрійовича просить змінити мотивувальну та резолютивну частину рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.04.2025 у справі № 521/314/24, шляхом задовлення позовних вимог позивача до держави-агресора російська федерація у повному обсязі, а саме стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50000.00 євро, що еквівалентно 2 359 340 гривень, на дату подачі апеляційної скарги.
Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не застосував позитивну практику Європейського суду з прав людини, а також дано не вірну оцінку всім обставинам справи, що призвело до не правильних висновків, а саме що достатньою сатисфакцією для позивача є стягнення з держави-агресора моральної шкоди у розмірі 234100 гривень, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Скаржник вважає, що суд першої інстанції допустив помилку при оцінюванні розміру належної компенсації Позивачу. Позивач цілком обґрунтовано зазначила розмір належної компенсації, яка є реальною та направленою на відшкодування їй моральної шкоди (50000 євро). Моральна шкода позивача – це беззаперечне хвилювання за її власне життя, це фактичне знищення нормальних життєвих зв`язків, життєвого оточення та спокою, що завжди сприймається будь-якою людиною як значна душевна травма. Це психологічне хвилювання, через що виникло значне погіршення здоров`я та внутрішнього емоційного фону позивача. Перебування у стані постійного стресу та нервозності, внаслідок збройної агресії російської федерації - є фактом істотного порушення конституційних прав позивача, через умисний характер дій російської федерації, через що, тобто виниклу ситуацію, виникла й моральна шкода, яка, на думку позивача, повинна бути відшкодована за рахунок відповідача повністю, а не частково (а.с. 192-196).
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
У судове засідання 17.02.2026 учасники справи не з`явилися. Від представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 25.11.2025 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача (а.с. 211-215).
Щодо відповідача – російської федерації, то Верховним Судом сформульовано та стало підтримується висновок щодо судового імунітету такої, а саме – що починаючи з 2014 року немає необхідності в направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, а з 24 лютого 2022 роу таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з рф (КЦС ВС від 14 квітня 2022 року у справ № 308/9708/19).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилась в Одеській області, смт. Фрунзівка, є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України, серія НОМЕР_1 , виданого Фрунзівським РС ГУ ДМС України в Одеській області 21 травня 2015 року (а.с. 23).
Позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою у паспорті громадянина України (а.с. 22).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має малолітнього сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підтвердження чого надано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане 29.05.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Фрунзівському району Великомихайлівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області на підставі актового запису про народження № 114, складеного вказаним органом РАЦС (а.с. 21).
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.06.2022 року шлюб, зареєстрований 05.05.2015 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Фрунзівському району Великомихайлівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 29, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , розірвано (а.с. 33-36).
З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину у твердій грошовій сумі (а.с. 24-30), оскільки, як зазначає позивач, колишній чоловік жодної допомоги їй не надає (а.с. 7).
Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з держави-агресора російська федерація на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 євро, що складає еквівалент 234 100 гривень (на момент ухвалення рішення судом першої інстанції), суд погодився із доводами позивача про те, що у зв`язку зі збройною агресією рф завдав їй тяжких моральних страждань. 
Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції зазначив, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
Врахувавши встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів ОСОБА_1 , характер вимушених змін у її житті, глибину душевних страждань через збройну агресію російської федерації проти України, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя та життя її малолітнього сина, а також те, що на території Одеської області та міста Одеси не велися активні бойові дії, позивач не надав доказів пошкодження її майна внаслідок обстрілів чи залишення нею місця постійного проживання через бойові дії, суд першої інстанції дійшов висновку, що достатньою сатисфакцією для позивача є стягнення з держави-агресора моральної шкоди у розмірі 234 100 гривень, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а за курсом НБУ на момент винесення рішення 1 євро = 46,82 грн складає 5000 євро.
Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.
02 березня 2022 року збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.
Визначаючи, чи поширюється на російську федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, слід враховувати таке:
- предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією російської федерації проти України;
- місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна;
- передбачається, що шкода завдана агентами російської федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України;
- вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН;
- національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).
російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.
Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
Подібні правові висновки зроблено Верховним Судом у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України часниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Результат аналізу статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Частково задовольяючи позовні вимоги, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни позивач зазнала моральних переживань, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, побоюванні за безпеку, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації її життя й безпеки.
Врахувавши встановлені у цій справі обставини, зокрема, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів ОСОБА_1 , характер вимушених змін у її житті, глибину душевних страждань через збройну агресію російської федерації проти України, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя та життя її малолітнього сина, а також те, що на території Одеської області та міста Одеси не велися активні бойові дії, позивач не надав доказів пошкодження її майна внаслідок обстрілів чи залишення нею місця постійного проживання через бойові дії, суд першої інстанції дійшов висновку, що достатньою сатисфакцією для позивача є стягнення з держави-агресора моральної шкоди у розмірі 234 100 гривень, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 та визначеним цим судом розміром відшкодування моральної шкоди.
Аргументи заявника про те, що, визначаючи розмір моральної шкоди, суд не з`ясував усіх обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції з`ясував чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме негативні наслідки, які настали для позивача у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, характер і обсяг страждань, яких вона зазнала, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його житті, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на доведення факту заподіяння їй моральної шкоди у більшому розмірі фактично зводяться до переоцінки доказів у справі.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що внаслідок збройної агресії російської федерації та постійного психологічного хвилювання у ОСОБА_1 виникло значне погіршення здоров`я (а.с. 194), то такі не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки такими обставинами позивач не обґрунтовувала свої вимоги при зверненні до суду з позовом та вони не були предметом оцінки в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги щодо посилань на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 06.03.2025 у справі № 216/5160/22, також колегія суддів відхиляє, зазначаючи, що у даній постанові Верховний Суд, переглядаючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, зокрема, звертав увагу на принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23), пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24)).
З огляду на це, посилання заявника на вище вказані висновки Верховного Суду не можуть бути покладені за основу в даній справі.
Натомість, визначений судом розмір відшкодування немайнової (морально) шкоди цілком узгоджується із критеріями доведеності такого та розподілу тягара доведеності, наведеного у постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справ № 216/5657/22, і такий розмір не завжди дорівнює такому, про який стверджує позивач, що і має місце по даній справі.
Отже, суд першої інстанції вірно визначився із характером правовідносин сторін, дав їм належну правову оцінку та застосував відповідні норми права, вірно витлумачивши їх у світлі виниклих спірних правовідносин сторін та ухвалив законне та обґрунтоване рішення, вірно оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, а помилкові доводи апеляційної скарги цих висновків не спростували.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Пахомова Ігоря Юрійовича залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дала кладення повного тексту постанови – 17 лютого 2026 року 

Головуючий М.В. Назарова
Судді: О.Ю. Карташов
В.А. Коновалова