Справа № 357/21643/25
Провадження № 2/357/243/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Ярмола О. Я. ,
при секретарі – Вдовика А. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Коллект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за Кредитним договором №3522842 від 11.03.2023 р., в розмірі 20 720,00 грн., судовий збір у сумі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 9 000,00 грн.
І. Позиція сторін у справі.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11.03.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір №3522842 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» надало відповідачу грошові кошти на споживчі потреби, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, що передбачені договором.
Позивач зазначає, що відповідач здійснював часткові платежі в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №3522842 від 11.03.2023 р. Здійснюючи платежі, відповідач своїми конклюдентними діями підтвердив прийняття умов укладеного Кредитного договору, який створив для нього цивільні права та обов`язки (частину з яких Позичальник виконав).
26.10.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК Профіт» укладено Договір факторингу №26102023, за яким первісний кредитор відступив товариству «ФК Профіт» право вимоги за кредитним договором.
09.09.2025 згідно Договору факторингу №ДО-20250909/001 ТОВ «ФК Профіт» відступило ТОВ «ФК «Сіті Колект» право вимоги до ОСОБА_1 за Договором №3522842.
Станом на дату подання позову заборгованість відповідача за кредитним договором №3522842 від 11.03.2023р. становить 20 720,00 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту - 4000 грн; нараховані відсотки - 16720 грн.
Відповідачем, на адресу суду направлено відзив, в якому ОСОБА_1 зазначає, що позов є необґрунтованим, недоведеним належними та допустимими доказами з огляду на те, що існують розбіжності у фактичних даних позову щодо строку кредиту 359 днів, тоді як у тексті кредитного договору зазначено 360 днів, розбіжності у розмірі відсотків. Відповідач зазначає, що позивач на підтвердження надання коштів надає лист від ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА» від 28.02.2024, однак цей лист є внутрішнім документом приватної платіжної системи і не є належним доказом. Позивачем не надано банківської виписки по рахунку віповідача, яка б підтверджувала фактичне зарахування коштів у розмірі 4 000 грн та можливість ними розпоряджатися. Сама по собі наявність номера картки (зі схованою частиною цифр) у договорі не доводить її належність відповідачу без офіційної довідки банку. Також матеріали справи не містять доказів, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором (К026) був використаний саме ОСОБА_1 . Позивач не надав доказів того, що номер телефону, на який нібито було надіслано код, був зареєстрований на його ім`я у мобільного оператора та перебував у його володінні на момент підписання. Відповідач не був належним чином повідомлений про відступлення права вимоги від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» до ТОВ «ФК ПРОФІТ» та згодом до Позивача. До позову не додано фіскальних чеків чи описів вкладення про направлення йому такого повідомлення. Відповідно до ст. 517 ЦК України, боржник має право не виконувати обов`язок новому кредиторові до надання йому доказів переходу прав.
Крім цього, відповідач заперечує проти стягнення відсотків у заявленому розмірі 16 720 грн., оскільки відповідно ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», сума нарахувань не може перевищувати подвійний розмір отриманого кредиту. Оскільки сума кредиту становить 4 000 грн, граничний розмір всієї заборгованості за законом становить 8 000 грн (4 000 грн тіло + 4 000 грн максимально можливі нарахування). Також відповідач заперечує проти стягнення витрат на правничу допомогу. 
З урахуванням викладеної у відзиві позиції, відповідач просить відмовити у позові повністю. У разі встановлення факту укладення договору, зменшити суму стягнення до 8000 грн.
Представник позивача скористався своїм правом та скерував до суду відповідь на відзив, вважає наведені у ньому доводи безпідставними та такими, що фактично не спростовують заявлені позовні вимоги.
Щодо розбіжностей у строках кредитування 359 днів, тоді як у тексті кредитного договору зазначено 360 днів. Представник відповідача зазначає, що таке зауваження є суто формальним і жодним чином не впливає на вирішення спору по суті. Йдеться фактично про технічну різницю у відображенні строку кредитування, яка не змінює ні умов договору, ні розміру кредиту, ні розміру заборгованості. Однак такі доводи не спростовують ані факт отримання кредитних коштів, ані факт наявності заборгованості.
Щодо тверджень відповідача про недоведеність отримання кредитних коштів, сторона позивача зазначає, що до позовної заяви додано документ від надавача платіжних послуг, який підтверджує перерахування кредитних коштів на банківську картку, зазначену відповідачем під час оформлення кредиту. Саме відповідач при оформленні заявки на кредит вводив реквізити банківської картки, після чого на цю картку було здійснено перерахування кредитних коштів. При цьому відповідач не надав жодного доказу того, що банківська картка йому не належить; він не мав доступу до цієї картки; кошти фактично не були зараховані.
Крім того, позивач зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснював платежі у рахунок погашення кредитної заборгованості. Тобто відповідач певний час виконував умови договору та сплачував кошти кредитору, а тому відповідач визнав існування кредитного зобов`язання. Особа, яка не отримувала кредиту і не визнає договору, не здійснює платежі за таким договором. Судова практика виходить з того, що часткова сплата боргу є поведінкою, яка свідчить про визнання боржником свого зобов`язання. Щодо укладення крединого договору, то у даному випадку він був укладений відпвідно до Закону України «Про електронну комерцію». Щодо доводів про неповідомлення про відступлення права вимоги, позивач зазначає, що навіть у випадку відсутності такого повідомлення це не впливає на сам факт переходу права вимоги. Цивільний кодекс України прямо передбачає, що заміна кредитора у зобов`язанні може здійснюватися без згоди боржника. Щодо посилання відповідача на ЗУ «Про споживче кредитування», зазначене обмеження стосується штрафних санкцій та інших платежів, пов`язаних із простроченням виконання зобов`язання. У даній же справі позивач не заявляє вимог про стягнення штрафів чи пені.
ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2025 вказану справу передано на розгляд судді Ярмолі О.Я.
Ухвалою судді від 13.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено справу до розгляду. 
27.02.2026 року відповідач подав відзив на позов.
12.03.2026 року представником ТОВ «ФК«Сіті Коллект» подано відповідь на відзив
Представник позивача у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявні клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, позов підтримано.
Відповідач ОСОБА_1 подав заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі, при розгляді справи просив врахувати правову позицію викладену у відзиві на позов.
Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, заперечень, дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з такого.
ІІІ. Фактичні обставини справи.
Судом встановлено, що 11.03.2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено Договір №3522842 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого товариство надає споживачу кредит у розмірі 4000,00 гривень строком на 360 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом. Періодичність сплати процентів - кожні 30 днів. Детальні терміни (дати) повернення (виплати) кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є Додатком №1 до цього Договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що Клієнт виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в Договорі.
Кредит надано у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту з використанням реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані Товариству з метою отримання кредиту (2.1 договору).
Процентна ставка фіксована. Стандартна процентна ставка становить 2,00% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього договору (п. 1.4, 1.4.1 Договору).
Така ж інформація стосовно розміру кредиту, строку його повернення, узгоджений сторонами графік платежів була доведена відповідачу у паспорті споживчого кредиту.
Вказані документи підписані електронним підписом відповідача K026. 
З довідки надавача платіжних послуг ТОВ «ПЕЙТЕК» за вих. № 20240228-3366 від 28.02.2024 вбачається, що відповідно до договору про організацію переказу грошових коштів №210222-1 від 21.02.2022, було успішно перераховано 11.03.2023 09:56:15 коштів на суму 4000.00 грн, на платіжну картку НОМЕР_1 .
Згідно розрахунку заборгованості за Кредитним договором №3522842 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 11.03.2023, складеного ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», відповідачу нарахована заборгованість станом на 26.10.2023 в розмірі 20 720,00 грн., з яких з яких тіло кредиту - 4000 грн; нараховані відсотки - 16720 грн.
Встановлено, що 26.10.2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК ПРОФІТ» укладено договір факторингу № 26102023, за яким Первісний кредитор відступив товариству «ФК ПРОФІТ» право вимоги за Кредитним договором.
09.09.2025 між ТОВ «ФК Профіт» (клієнт) та ТОВ «ФК «СІТІ КОЛЕКТ» (фактор) укладено договір факторингу № ДО-20250909/001, згідно умов якого клієнт відступає фактору права вимоги, а фактор набуває права вимоги від клієнта та сплачує клієнту фінансування за відступлення прав вимог у порядку та у строки, встановлені цим договором.
Згідно з Додатком 1 (Реєстр боржників) до договору факторингу № ДО-20250909/001 від 09.09.2025 р., заборгованість Відповідача за кредитним договором №3522842 становить 20720 грн.
ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.
Згідно з ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
За змістом ст. ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205,207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, які, відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, суд ураховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Відповідно до ч.ч.1,3,4,7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію).
Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 вказаного закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
При укладанні кредитного договору сторони погодили, що відповідно до цього договору до складу плати за кредитом (сукупної вартості кредиту) входять фіксована процентна ставка за користування кредитом, комісія за надання кредиту та щомісячна плата за кредитом. Плата за кредитом нараховується з моменту надання кредиту. Щомісячна плата за кредитом входить до складу щомісячного платежу відповідно до графіку платежів (додаток до договору).
При цьому, у кредитному договорі та додатку до нього (графік платежів) всі складові загальної суми щомісячного платежу визначені у твердій сумі, та відповідачем підписано графік платежів.
Відповідно до ч.1 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
За ст.ст.525,526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
За ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до п.4 ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».
Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 вказав, що важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).
Так, договір № 3522842 від 11.03.2023 підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором K026, про що зазначено у паспорті споживчого кредиту, який є невід`ємною частиною договору, що визначено п. 9.3 договору, а тому, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував факт укладення спірного Кредитного договору з позивачем та отримання кредитних коштів за вказаним договором, однак відповідач не надав доказів того, що картковий рахунок зазначений у договорі, йому не належить. Доказів звернення відповідача до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій з використанням персональних даних відповідача матеріали справи не містять .
Також, відповідач не надав суду виписки по зазначеному картковому рахунку на підтвердження факту незарахування кредитних коштів на його рахунок, враховуючи, що первісний кредитор не є банківською установою. Тобто відповідач не був позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких. Сторона відповідача аналізує докази позивача, вказує на їх недостатність, неналежність і при цьому не надає жодного доказу своїх заперечень.
Зокрема, сторона відповідача не спростовує в належний спосіб факт отримання, користування і часткове повернення кредитних коштів за вказаним договором. Всі заперечення сторони відповідача зводяться до аналізу і оцінки доказів сторони позивача.
Якщо фінансова установа надає докази (виписку, договір), що гроші зараховані на рахунок позичальника, то саме позичальник має довести факт неотримання коштів або те, що рахунок йому не належить. У разі невизнання боргу, особа зобов`язана спростувати належність рахунку, а не просто заперечувати факт отримання, або вказувати на неповноту доказів сторони позивача.
Суд звертає увагу на особливості доказування в цивільному процесі і наголошує на тому, що відповідач побудував свою позицію на концепції «Негативного доказу» (постанова ВС від 27.05.2020 по справі № 2-879/13) 
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. ( Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності вказаного кредитного договору. Договір № 3522842 недійсними не визнано.
Факт отримання відповідачем кредитних коштів за вищенаведеним кредитним договором та наявність у відповідача заборгованості у заявленому до стягнення розмірі підтверджується наявними у матеріалах справи довідками про успішне перерахування коштів, розрахунками заборгованості, детальними розрахунками заборгованості від первісних кредиторів, копією кредитного договору та договорів факторингу.
Доказів того, що вказана картка не належить відповідачу, або на неї не було зараховано 4000 грн на виконання умов кредитного договору, відповідачем не надано. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що номер телефону, який використувався під час укладення кредитного договору йому не належить, та не є його фінансовим номером, що унеможливлювало б підтвердження проведення операції по підписанню договору.
Отже, суд вважає, що стороною позивача доведено факт отримання та користування відповідачем кредитними коштами за вище вказаним договором.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що ТОВ «ФК «Сіті Коллект» не нараховувало ніяких сум заборгованості за кредитним договором відносно позичальника, а вказаний розмір заборгованості є незмінним з моменту отримання ТОВ «ФК «Сіті Коллект» права вимоги за договором кредиту.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Вдступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором.
Згідно з ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
До позовної заяви додані копія договору факторингу № 26102023 від 26.10.2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК ПРОФІТ» за яким Первісний кредитор відступив товариству «ФК ПРОФІТ» право вимоги за Кредитним договором. Надалі ТОВ «ФК ПРОФІТ» відступило право вимоги за Кредитним договором ТОВ «ФК «СІТІ КОЛЕКТ» (Позивачу, Новому кредитору) – відповідно до договору факторингу № ДО-20250909/001 від 09.09.2025 року.
Зі змісту вказаних документів вбачається, що позивач набув право вимоги до позичальника ОСОБА_1 , відступлене первісним кредитором.
V. Судові витрати.
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за частиною 3 статі 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом статті 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Приписами статті 141 ЦПК України визначено: розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Суд звертає увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення.
Частиною 3 статті 141 ЦПК України закріплено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі №755/9215/15-ц.
З матеріалів справи вбачається, що правнича допомога надавалась позивачу адвокатом Бацюк О.М. на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги №25 від 17.10.2025 року.
Згідно Заявки про надання правової допомоги N 920 від 25.11.2025 та витягу з акту про надання правничої допомоги N 710 від 26.11.2025 були надані правові (юридичні) послуги по супроводу примусового стягнення заборгованості, а саме: надання усної консультації з вивченням документів 3 000,00 грн.; складання позовної заяви про стягнення боргу та подачі суду 9 000,00 грн. загальна сума 12000грн., однак позивач просить стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 9000 грн.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в Постанові від 01 серпня 2019 року по справі № 915/237/18 дійшов висновку, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості й верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, завищений щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, і не співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява N 19336/04, п. 269).
Враховуючи вищевикладене та аналізуючи надані представником позивача докази в підтвердження здійснення відповідних витрат за укладеним договором про надання правничої допомоги та враховуючи, що справа розглядалася в спрощеному провадженні, а також, враховуючи, що розгляд справи проводився за правилами спрощеного позовного провадження без участі представника позивача, та існує багато судової практики в даній категорії спору, враховуючи пропорційність та співрозмірність вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру судових витрат, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги про відшкодування позивачу витрат на оплату правничої допомоги в сумі 3000 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 5422,40 грн (судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн).
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 274-279, 280-282, 354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :
Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , / ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 / на користь ТОВ «ФК «СІТІ КОЛЕКТ» /код ЄДРПОУ 43950742/ заборгованість за Кредитним договором №3522842 від 11.03.2023 в розмірі 20 720,00 грн. (двадцять тисяч сімсот двадцять гривень 00 копійок) та судові витрати у сумі 5422,40 грн (п`ять тисяч чотириста двадцять дві гривні, 40 копійок).
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Сіті Колект», код ЄДРПОУ 43950742, місцезнаходження: проспект Соборності, будинок 30 А, приміщення (офіс) 321, місто Київ, 02154
Відповідач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .
З урахуванням норми ч. 5 ст. 268 ЦПК України, повний текст рішення складено 18.03.2026 року. 

Суддя 	О. Я. Ярмола