Єдиний унікальний номер справи № 359/2928/24
Провадження № 22-ц/824/307/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2024 року у справі за позовом заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Воронькіської сільської ради до ОСОБА_1 про повернення земельних ділянок,
В С Т А Н О В И В :

25 березня 2024 року позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок з кадастровими номерами: 3220886000:03:002:0715; 3220886000:03:002:0716; 3220886000:03:002:0717; 3220886000:03:002:0718; 3220886000:03:002:0719; 3220886000:03:002:0720; 3220886000:03:002:0721; 3220886000:03:002:0722; 3220886000:03:002:0723; 3220886000:03:002:0724; 3220886000:03:002:0725; 3220886000:03:002:0726; 3220886000:03:002:0727. Водночас, на думку позивача, набуття у власність вказаних вище земельних ділянок відбулось з грубими порушеннями вимог законодавства, у зв`язку з чим останні підлягають поверненню у власність територіальної громади в особі Вороньківської сільської ради. 
Так, відповідно до картографічних матеріалів, виготовлених ТОВ «Геофекторі», установлено, що вказані земельні ділянки станом на цей час повністю накладаються на землі водного фонду, а саме прибережну захисну смугу річки Дніпро. 
З огляду на викладене вище, набуття у приватну власність спірних земельних ділянок відбулось з грубими порушеннями вимог ст.ст. 20, 58, 84, 79 Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 84, 86 Водного кодексу України.
Враховуючи викладене, прокурор просив суд усунути перешкоди у здійсненні Вороньківською сільською радою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду з кадастровими номерами 3220886000:03:002:0716, 3220886000:03:002:0717, 3220886000:03:002:0718, 3220886000:03:002:0719, 3220886000:03:002:0720, 3220886000:03:002:0721, 3220886000:03:002:0722, 3220886000:03:002:0723, 3220886000:03:002:0724, 3220886000:03:002:0725, 3220886000:03:002:0726, 3220886000:03:002:0727, 3220886000:03:002:0740, шляхом їх повернення від ОСОБА_1 на користь Вороньківської територіальної громади в особі Вороньківської сільської ради. Також прокурор просив стягнути на користь Київської обласної прокуратури сплачений судовий збір.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2024 року позов залишено без задоволення. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 09 серпня 2024 року прокурор направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
28 липня 2025 року до апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, оскільки безпідставно визнав недопустимими надані прокурором планово-картографічні матеріали, виготовлені ТОВ «Геофекторі» та завірені сертифікованим інженером-геодезистом, не врахував наявність у зазначеного товариства відповідних видів діяльності та сертифікованих спеціалістів, передбачених законодавством у сфері землеустрою і топографо-геодезичної діяльності, не застосував положення Земельного та Водного кодексів України щодо правового режиму земель водного фонду та прибережних захисних смуг, не врахував правові висновки Верховного Суду стосовно використання даних Публічної кадастрової карти України як доказу та обов`язку суду самостійно перевірити факт накладення земельних ділянок, а також відійшов від усталеної судової практики у подібних справах, що, на переконання апелянта, призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення про залишення позову без задоволення. 
У судове засідання, призначене на 22 січня 2026 року з`явилися прокурор Шелест М.Б., який просив задовольнити апеляційну скаргу, та представник відповідача Пастушенко Б.Ю., який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи та належно встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок та виданих на їх підставі державних актів на право власності на земельні ділянки набув у власність на території Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області (на цей час Вороньківської сільської ради) наступні земельні ділянки для ведення садівництва:
1) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.05.2006 № 3644 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3220886000:03:002:0715 площею 0,12 га в адміністративних межах Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області (державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.09.2006 серія ЯД666286) (а.с.29-30);
2) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.05.2006 № 3820 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3220886000:03:002:0716 площею 0,12 га в адміністративних межах Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області (державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.09.2006 серія ЯД666287) (а.с.31-32);
3) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.05.2006 № 3817 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3220886000:03:002:0717 площею 0,12 га в адміністративних межах Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області (державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.09.2006 серія ЯД666288) (а.с.33-34);
4) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.05.2006 № 3808 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3220886000:03:002:0718 площею 0,12 га в адміністративних межах Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області (державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.09.2006 серія ЯД666289) (а.с.35-36);
5) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.05.2006 № 3748 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3220886000:03:002:0719 площею 0,12 га в адміністративних межах Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області (державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.09.2006 серія ЯД666290) (а.с.37-38);
6) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.05.2006 № 3751 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3220886000:03:002:0720 площею 0,12 га в адміністративних межах Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області (державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.09.2006 серія ЯД666291) (а.с.39-40);
7) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.05.2006 № 3653 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3220886000:03:002:0721 площею 0,12 га в адміністративних межах Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.09.2006 серія ЯД666292) (а.с.41-42);
8) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.05.2006 № 3763 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3220886000:03:002:0722 площею 0,12 га в адміністративних межах Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області (державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.09.2006 серія ЯД666293) (а.с.43-44);
9) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.05.2006 № 3796 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3220886000:03:002:0723 площею 0,12 га в адміністративних межах Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області (державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.09.2006 серія ЯД666294) (а.с.45-46);
10) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.05.2006 № 3565 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3220886000:03:002:0724 площею 0,12 га в адміністративних межах Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області (державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.09.2006 серія ЯД666295) (а.с.47-48);;
11) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.05.2006 № 3538 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3220886000:03:002:0725 площею 0,12 га в адміністративних межах Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області (державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.09.2006 серія ЯД666296) (а.с.49-50);
12) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.05.2006 № 3680 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3220886000:03:002:0726 площею 0,12 га в адміністративних межах Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області (державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.09.2006 серія ЯД666297) (а.с.51-52);
13) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.05.2006 № 3674 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3220886000:03:002:0727 площею 0,12 га в адміністративних межах Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області (державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.09.2006 серія ЯД666298) (а.с.53-54).
Як вбачається із схеми накладення земельних ділянок на землі водного фонду, наданої ТОВ «ГеоФекторі» на викопіюваннях з матеріалів космічної зйомки станом на 2023 рік, межі земельних ділянок з кадастровими номерами: 3220886000:03:002:0715; 3220886000:03:002:0716; 3220886000:03:002:0717; 3220886000:03:002:0718; 3220886000:03:002:0719; 3220886000:03:002:0720; 3220886000:03:002:0721; 3220886000:03:002:0722; 3220886000:03:002:0723; 3220886000:03:002:0724; 3220886000:03:002:0725; 3220886000:03:002:0726; 3220886000:03:002:0727 накладаються на землі прибережно-захисної смуги (а.с.27-28).
Суд першої інстанції, залишаючи без задоволення позов зазначив, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами обставин накладення спірних земельних ділянок, які перебувають у власності ОСОБА_1 , на землі водного фонду, зокрема прибережну захисну смугу річки Дніпро, станом на момент їх передачі у приватну власність, оскільки надана схема накладення земельних ділянок, виготовлена ТОВ «ГеоФекторі», визнана судом недопустимим доказом через відсутність прив`язки до координат Державного земельного кадастру, невстановлення часу виникнення такого накладення та неподання доказів повноважень зазначеного товариства на складання відповідних матеріалів, а інших доказів, які б підтверджували віднесення спірних ділянок до земель водного фонду та порушення вимог земельного і водного законодавства, позивачем не надано, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про недоведеність заявлених вимог.
Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.
Відповідно до положень частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ЗК України до земель водного фонду України належать землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують захисні функції.
Згідно з приписами статті 60 ЗК України та статті 88 ЗК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ЗК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.
Отже, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, а також островами є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.
Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.
До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
У статті 59 ЗК України визначено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).
Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких органи місцевого самоврядування та органи виконавчої влади можуть їх передавати у користування громадян.
Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ЗК України. Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.
У постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18) дійшла висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права, а саме, що надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.
Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності (стаття 89 ЦПК України).
Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо визнання неналежним та недопустимим доказом схеми накладення земельних ділянок на землі водного фонду, виготовленої ТОВ «ГеоФекторі».
Відповідно до положень статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, якщо такі дані отримані у спосіб, що не суперечить закону, та містять інформацію щодо предмета доказування.
Також, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тобто, із наданої позивачем схеми накладення земельних ділянок, виконаної на основі матеріалів космічної зйомки станом на 2023 рік, убачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3220886000:03:002:0716 - 3220886000:03:002:0727 повністю накладаються на землі водного фонду, а саме на прибережну захисну смугу річки Дніпро. Зазначена схема безпосередньо стосується предмета доказування у цій справі, а саме встановлення факту перетину меж спірних земельних ділянок із землями водного фонду.
Колегія суддів звертає увагу, що сам по собі висновок суду першої інстанції про відсутність прив`язки до координат Державного земельного кадастру або про недоведеність повноважень товариства не свідчить автоматично про недопустимість доказу. Вирішуючи питання про належність і допустимість доказу, суд має оцінювати його у сукупності з іншими матеріалами справи та з урахуванням принципу змагальності сторін.
Зокрема, матеріали справи окрім вищевказаної схеми також містять копії державних актів спірних земельних ділянок, які якраз і містять чітку прив`язку ділянки до місцевості. За таких умов при сукупній оцінці вказаних доказів та мотивація, яка фактично була покладена в основу висновків суду першої інстанції, не може вважатися належною. 
Не може погодитися колегія суддів апеляційного суду й з доводами суду першої інстанції щодо не підтвердження повноважень та кваліфікації осіб, які склали схеми накладення земельних ділянок на землі водного фонду, виготовленої ТОВ «ГеоФекторі». Поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що зазначена схема складена та підписана інженером-геодезистом ОСОБА_2 . 
Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» Суб`єктами топографо-геодезичної і картографічної діяльності є:
- Кабінет Міністрів України;
- центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин;
- Міністерство оборони України та його спеціальні підрозділи;
- інші центральні та місцеві органи виконавчої влади;
- юридичні та фізичні особи, які володіють необхідним технічним та технологічним забезпеченням та у складі яких за основним місцем роботи є сертифікований інженер-геодезист, що є відповідальним за якість результатів топографо-геодезичних і картографічних робіт.
Відповідно до Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів, який є у відкритому доступі, відтак дані якого можуть використовуватися як загальновідомі, ОСОБА_2 є сертифікованим інженером-геодезистом, чий кваліфікаційний сертифікат діяв на час складення та підписання вищезгаданої схеми накладення земельних ділянок на землі водного фонду.
Можливість використання висновків та схем, складених інженерами-геодезистами, як доказів у цивільних справах даної категорії, підтверджується й висновками Верховного Суду у справі 381/1425/19 (постанова від 17.03.2021 р.).
Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про неналежність висновків суду першої інстанції щодо непредставлення прокурором належних доказів на підтвердження його посилань про накладення спірних ділянок на землі водного фонду. 
При цьому колегія суддів зважає й на те, що сторона відповідача, заперечуючи проти задоволення позову, не надала жодних контрдоказів, які б спростовували відображені у схемі відомості щодо факту накладення спірних земельних ділянок на землі прибережної захисної смуги. Відповідач не був позбавлений процесуальної можливості заявити клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи з метою перевірки правильності наведених у схемі даних або подати до суду відповідний експертний висновок як письмовий доказ. Однак такими правами сторона відповідача не скористалася.
За відсутності доказів, які б спростовували наведені у схемі відомості, та з урахуванням того, що зазначений доказ безпосередньо підтверджує обставини, які входять до предмета доказування, апеляційний суд доходить висновку, що схема накладення земельних ділянок є належним і допустимим доказом у розумінні статей 76-79 ЦПК України та підлягає оцінці разом з іншими матеріалами справи.
З огляду на встановлений факт повного накладення земельних ділянок з кадастровими номерами 3220886000:03:002:0716 - 3220886000:03:002:0727 на землі водного фонду - прибережну захисну смугу річки Дніпро, враховуючи імперативний характер положень земельного законодавства щодо неможливості передачі земель водного фонду у приватну власність, позов підлягає частковому задоволенню шляхом усунення перешкод у здійсненні Вороньківською сільською радою права користування та розпорядження зазначеними земельними ділянками та їх повернення у комунальну власність.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про належність схеми накладення земельних ділянок на землі водного фонду, наданої ТОВ «ГеоФекторі», як доказу, та встановив тим самим, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3220886000:03:002:0716, 3220886000:03:002:0717, 3220886000:03:002:0718, 3220886000:03:002:0719, 3220886000:03:002:0720, 3220886000:03:002:0721, 3220886000:03:002:0722, 3220886000:03:002:0723, 3220886000:03:002:0724, 3220886000:03:002:0725, 3220886000:03:002:0726, 3220886000:03:002:0727,повністю накладаються на землі водного фонду, а саме прибережну захисну смугу річки Дніпро. В свою чергу дана обставина веде до обґрунтованості заявлених вимог щодо вказаних земельних ділянок. 
Апеляційний суд при вирішенні справи зважає на те, що у позові прокурор заявляв також вимоги стосовно земельної ділянки з кадастровим номером 3220886000:03:002:0740. В той же час в матеріалах справи відсутні які відомості, докази та обґрунтування її віднесення до земель водного фонду. За таких умов вимоги щодо вказаної ділянки не підлягають до задоволення. 
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі вищевикладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2024 року в частині земельних ділянок з кадастровими номерами 3220886000:03:002:0716, 3220886000:03:002:0717, 3220886000:03:002:0718, 3220886000:03:002:0719, 3220886000:03:002:0720, 3220886000:03:002:0721, 3220886000:03:002:0722, 3220886000:03:002:0723, 3220886000:03:002:0724, 3220886000:03:002:0725, 3220886000:03:002:0726, 3220886000:03:002:0727 та ухвалення в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог щодо перелічених вище земельних ділянок.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову, тому необхідно стягнути зі ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3028,00 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 4542,00 грн. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури -задовольнити частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Усунути перешкоди у здійсненні Вороньківською сільською радою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду з кадастровими номерами 3220886000:03:002:0716, 3220886000:03:002:0717, 3220886000:03:002:0718, 3220886000:03:002:0719, 3220886000:03:002:0720, 3220886000:03:002:0721, 3220886000:03:002:0722, 3220886000:03:002:0723, 3220886000:03:002:0724, 3220886000:03:002:0725, 3220886000:03:002:0726, 3220886000:03:002:0727, шляхом їх повернення від ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Вороньківської територіальної громади в особі Вороньківської сільської ради (код ЄДРПОУ: 04363509, адреса місцезнаходження: 08352, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Вороньків, вул. Паркова, буд. 2).
Стягнути зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Київської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ: 02909996, адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, б-р Лесі Українки, 27/2) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3028,00 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 4542,00 грн. за наступними реквізитами: отримувач Київська обласна прокуратура; (код ЄДРПОУ: 02909996; назва банку: ДКСУ м. Київ; МФО банку 820172; p/p НОМЕР_2 ).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба
Судді Т.О. Писана 
К.П. Приходько